справа № 357/1606/20                                      головуючий у суді І інстанції Кошель Б.І.
провадження № 22-ц/824/13398/2021           суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
10 листопада 2021 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, усунення від права на спадкування, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати за ним право власності на 82/100 частини спадкового майна, а саме квартири АДРЕСА_1 ; усунути ОСОБА_3 від права на спадкування після померлої ОСОБА_4 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 , і після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається із двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_4 залишила заповіт, яким все своє майно заповіла своєму сину ОСОБА_1 . У встановлений законом шестимісячний термін позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом та 19 вересня 2018 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа № 465/2018. 08 березня 2019 року під час спілкування з нотаріусом позивачу стало відомо, що крім нього, з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 звернувся її чоловік ОСОБА_3 . Крім того, нотаріусом було роз`яснено позивачу, що оскільки спадкова квартира померлою ОСОБА_4 була отримана у власність під час перебування у шлюбі з відповідачем, вона підлягає розподілу, як майно, набуте подружжям під час шлюбу. На думку позивача, спадкова квартира не може бути розподілена між подружжям по 1/2 частини, оскільки 09 січня 1967 року покійній ОСОБА_4 було видано ордер № 1136 на заселення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , який був виданий особисто покійній, разом з сином ОСОБА_1 . Отриманню вказаного ордеру передувало прийняття матері позивача до членів житлово-будівельного кооперативу «Восход» у 1966 році, та сплата коштів на формування паєнагромадження (пайових внесків). Позивач вважає, що участь у виплаті пайових внесків покійної за квартиру одноособово склала 82 %, а відповідача ОСОБА_3 лише 18 % від вартості квартири, а тому вона не може бути розподілена між подружжям у рівних долях. Крім того, позивач зазначає, що самостійно, без допомоги відповідача доглядав за матір`ю, турбувався про її здоров`я. Відповідач, в свою чергу, відсторонився від дружини, не піклувався про неї, не цікавився станом її здоров`я, жодної участі у її догляді не приймав, хоча останні роки свого життя ОСОБА_4 була лежачою хворою, потребувала особливої уваги та догляду. У зв`язку з цим, відповідач повинен бути позбавлений права на обов`язкову частку у спадщині дружини.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що за життя його мати двічі була одружена та двічі розлучалася з відповідачем, а саме у шлюбі вони перебували з 21 квітня 1971 року по 20 лютого 1985 року та з 24 листопада 1992 року по день смерті ОСОБА_4 . Режим спільної сумісної власності в зазначений період часу не розповсюджується на всі пайові внески та на спірну квартиру. Факт надання відповідачем покійній ОСОБА_4 на перший внесок та ті пайові внески, що сплачувалися за період не перебування у шлюбі відповідача з ОСОБА_4 під час судового слідства встановлено не було. Під час розгляду справи відповідач сам особисто повідомив суду, що знищив всі квитанції по оплатам, по внескам, по всім іншим платежам, так як вони займали багато місця. Майже двадцять років відповідач був головою ЖБК «Восток», однак, які платежі і в якому розмірі вносилися за спадкову квартиру він не знає. Відповідач також підтвердив, що всі платежі здійснювала ОСОБА_4 , а його ніколи не цікавили ці питання. Участь у виплаті пайових внесків ОСОБА_4 за квартиру одноособово склала 82 %, а відповідача - 18 % від вартості квартири. На відеозаписі, посилання на який міститься у судовому рішенні, ОСОБА_4 не говорить про те, що пайові внески сплачував відповідач, а вона говорить, що чоловік платив за квартиру тільки у період, коли був председателем (ЖБК (ОСББ «Восход»). ОСОБА_3 своїх обов`язків, як чоловік покійної ОСОБА_4 за її життя не виконував, станом здоров`я не цікавився, відсторонився від дружини, не піклувався про неї, жодної участі у її догляді не приймав, а, відтак, повинен бути позбавлений права на обов`язкову частку у спадщині дружини. Позивач також посилається на показання свідків.  
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що з його заробітку за квартиру було виплачено значно більше половини її вартості. Позивач також не сприйняв право відповідача на обов`язкову частку у спадщині. Свідки позивача є зацікавленими особами. ОСОБА_4 доглядали значно молодші люди з нормальним станом здоров`я, ніж відповідач. У суді не знайшло свого підтвердження невиконання відповідачем перед своєю дружиною обов`язків, які він міг виконувати, чи робив щось на шкоду її здоров`ю. Позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підтвердженими.   
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено,що 5-ти поверховий будинок на 100 квартир УКСа облвиконкому по АДРЕСА_3 є кооперативним будинком ЖБК «Схід», який введений в експлуатацію на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради депутатів трудящих від 25 січня 1967 року № 43.
Згідно ордеру № 1136 від 09 січня 1967 року, виданого на підставі рішення № 628 виконавчого комітету Білоцерківської міської ради депутатів трудящих від 28 грудня 1966 року, ОСОБА_4 з правом проживання її та проживаючим з нею сином ОСОБА_1 було надано дозвіл на заселення в ЖБК «Восход» до двокімнатної квартири площею 26,50 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.30, Т.1).
ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.20, Т.1).
Відповідно до Протоколу № 1 зборів членів житлово-будівельного кооперативу від 24 січня 1965 року визначено орієнтовний розмір основного пайового внеску за двокімнатну малу квартиру - в розмірі 1 605 руб. (а.с.37, Т.1).
21 квітня 1971 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований міським бюро ЗАГС міста Біла Церква Київської області, актовий запис № 265 (а.с.25, Т.1). Після реєстрації вказаного шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».
Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , укладений 21 квітня 1971 року, розірвано 20 лютого 1985 року, а 24 листопада 1992 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було знову зареєстровано шлюб, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.135 звор. стор, Т.1).
Квартира за адресою: АДРЕСА_3 перебуває у державному кооперативному фонді та розташовується у будинку Житлово-будівельного кооперативу «Восход» («Схід»). Вартість квартири сплачена в повному обсязі, заборгованості немає, що підтверджується довідкою, виданою ЖБК «Восход» від 04 жовтня 2006 року (а.с.47, Т.1).
Відповідно до рішень Білоцерківської міської ради Київської області № 177 від 30 квітня 1985 року, № 395 від 26 жовтня 1992 року, № 111 від 28 квітня 1995 року та № 152 від 20 квітня 1993 року АДРЕСА_3 було перейменовано на АДРЕСА_1 (а.с.39-42).
На підставі рішення виконкому Білоцерківської міської ради № 16 від 24 січня 2006 року Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства 23 жовтня 2006 року було видано ОСОБА_4 свідоцтво на право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , та на підставі заяви про реєстрацію прав власності на житло від 26 жовтня 2006 року, довідки вказаного кооперативу про повну сплату паю, Білоцерківським МБТІ було прийнято рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на вищевказану квартиру (а.с.44-45).
Відповідно до листа № 1135 від 24 квітня 2019 року КП КОР «Південне БТІ» станом на 01 січня 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 23 жовтня 2006 року, виданого управлінням житлово-комунального господарства (реєстрова книга № 95, реєстровий № 10761).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки пай внесено ОСОБА_4 у період сумісного проживання з ОСОБА_3 , дана квартира є спільним майном подружжя та підлягає поділу незалежно від того, на чиє ім`я оформлено право власності на неї. Позивачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що спадкодавець у зв`язку із віком та хворобою була у безпорадному стані, висловлювала прохання або бажання про надання допомоги з боку відповідача по справі, а він, маючи можливість, свідомо ухилявся від надання такої допомоги.
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , зокрема, просить визнати за ним право власності на 82/100 частини квартири, яка, як він вважає, належала спадкодавцю ОСОБА_4 . Позивач вказує на те, що його мати ОСОБА_4 заповіла йому все своє майно. За життя спадкодавець набула  у власність спірну квартиру і її участь у виплаті пайових внесків за квартиру одноособово склала 82 %.  
Судом встановлено, що на момент сплати пайових внесків за квартиру ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .  
На той момент діяв Закон України «Про власність», положення статті 15 якого застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року, а також КпШС.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Майно, набуте подружжям у період шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності (стаття 16 цього ж Закону).
Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя, на час набуття спірного майна спадкодавцем, визначався за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю. За відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначалися рівними.
Відповідно до частини першої статті 22, частини першої статті 24 КпШС України, чинного на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 209/5027/14-ц (провадження № 61-12401св18) вказано, що «при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі».  
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Разом з тим, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що розмір пайових внесків, сплачений спадкодавцем за час, коли вона не перебувала у шлюбі чи за рахунок особистих коштів, становить 82 %.   
Оскільки право власності на спірну квартиру ОСОБА_4 набула в 2006 році, тобто, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , зазначена квартира є спільним сумісним майном подружжя, а, отже, кожному з них належало по Ѕ частині. 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належну їй Ѕ частину квартири. Спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_1 .  
Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Відповідач ОСОБА_3 є непрацездатним вдівцем та, відповідно, має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті дружини ОСОБА_4 , а саме на 1/8 частину квартири (1/2  від тієї частки, що належала б спадкоємцю у разі спадкування за законом).
Отже, частка, яка належить позивачу ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом буде складати 3/8 (1/2 - 1/8).
У позовній заяві ОСОБА_1 просив також усунути ОСОБА_3 від спадкування після смерті ОСОБА_4 , вказуючи на те, відповідач відсторонився від дружини, не піклувався про неї, не цікавився станом її здоров`я, жодної участі у її догляді не приймав, хоча останні роки свого життя ОСОБА_4 була лежачою хворою, потребувала особливої уваги та догляду.
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.
Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача.
Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
З`ясуванню судом підлягає питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу (постанова Верховного суду від 18 жовтня 2021 року у справі № 205/4674/19). 
Зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України вбачається, що лише при одночасному настанні таких обставин, як ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а також доведеності зазначених фактів у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому, слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, необхідність такої допомоги для існування спадкодавця, наявність можливості для надання допомоги та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (постанова Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 481/985/19).
У порушення норм процесуального права щодо обов`язку доказування і подання доказів ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів того, що спадкодавець ОСОБА_4 потребувала допомоги саме ОСОБА_3 , зверталася до нього з проханням про допомогу, догляд та утримання, а той свідомо ухилявся від надання спадкодавцю допомоги у зв`язку з її безпорадним станом.
Позивач не довів сукупність обставин, які відповідно до ч. 5 статті 1224 ЦК України можуть бути підставою для усунення від спадкування відповідача. У матеріалах справи відсутні докази безпорадного стану спадкодавця, а також потреби у сторонньому догляді. 
Крім того, під час розгляду справи у суді встановлено, що ОСОБА_4 отримувала допомогу від ОСОБА_1 .  
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для усунення відповідача від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 . 
У зв`язку з зазначеним, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права з прийняттям постанови по суті позовних вимог.  
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви та апеляційної скарги позивач сплатив судовий збір в частині вимоги про визнання права власності на загальну суму 8 200 грн. Оскільки позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню (31 %) на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорцій до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 2 542 грн. 
Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. Про неспівмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, та значенням справи для сторони ОСОБА_1 не заявляв. 
На користь відповідача з позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до відхиленої частини позовних вимог (69 %), а саме у розмірі 4 140 грн. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
          
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2  задовольнити частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2021 рокускасувати та прийняти постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, усунення від права на спадкування задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частини спадкового майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.  
Стягнути з  ОСОБА_3 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ,  на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 2 542 (дві тисячі п`ятсот сорок дві) гривні. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 140 (чотири тисячі сто сорок) гривень.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 12 листопада 2021 року.

Головуючий                                                                     Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                           Кашперська Т.Ц.
                                                                
Яворський М.А.