КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
18 листопада 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Унікальний номер справи № 755/10082/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/13766/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого  -  Левенця Б.Б.,
     суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
                 за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Виниченко Л.М., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, -
в с т а н о в и в :
 
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , та покласти в рівних частках на нього з відповідачем виконання зобов`язання по поверненню грошових коштів у розмірі 40 000 доларів США за договором позики, укладеним між ним та третьою особою ОСОБА_3 .
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 2016 року. На початку грудня 2017 року з метою придбання спільної квартири ним та відповідачем ОСОБА_4 було позичено у батька дружини ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США. У подальшому в грудні 2017 року за спільні кошти подружжя в загальному розмірі 79 000 доларів США було придбано квартиру АДРЕСА_2 .
Позивач зазначав, що 01 січня 2018 року на вимогу ОСОБА_3 ним було складено письмову розписку про повернення позичених раніше 40 000 доларів США в строк до 31 грудня 2032 року шляхом здійснення щомісячних платежів у розмірі 235 доларів США.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2019 року у справі № 755/9596/19 шлюб між сторонами було розірвано. Вищевказана квартира була придбана за отримані грошові кошти від ОСОБА_3 за договором позики, тобто використаних в інтересах сім`ї, є спільною сумісною власністю подружжя, а боргове зобов`язання в розмірі 40 000 доларів США за даним договором є солідарною відповідальністю обох з подружжя та має враховуватись при поділі спільного майна. Однак, відповідач свої боргові зобов`язання за договором позики не визнає. В той же час ОСОБА_3 було подано позовну заяву до нього про стягнення боргу за договором позики в розмірі 40 000 доларів США до Обухівського районного суду Київської області (т. 1 а.с. 1-5, 43-47).
Третя особа ОСОБА_3 подав письмові пояснення з проханням відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та вказував, що квартира, яка є предметом спору, була придбана його донькою ОСОБА_1 за особисті кошти, які належали їй та які напередодні купівлі квартири їй надала його дружина ОСОБА_5 . Будучи подружжям сторони не мали спільних грошових коштів для придбання квартири та таких коштів позивач не надавав. 01 січня 2018 року позивач ОСОБА_2 взяв у нього в борг 40 000 доларів США, на підтвердження чого надав розписку. Ці гроші позивач брав для власних потреб та для потреб своєї матері. Відповідач не була обізнана про надання ним 01 січня 2018 року грошових коштів позивачу. Вже з часом він повідомив відповідача про надання в позику позивачу грошових коштів (т. 1 а.с. 77-80, 121-122).
У відзиві на позов відповідач ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з посиланням на їх безпідставність. Зазначала, що спірна квартира була придбана за грошові кошти, які були її особистою власністю, зокрема за кошти, що надала її матір ОСОБА_5 . Жодних коштів для купівлі квартири від позивача не надходило. Позивач ОСОБА_2 власноручно написав заяву про те, що він не претендує на квартиру АДРЕСА_2 . Придбання квартири відбулося 07 грудня 2017 року, при цьому кошти в позику за наданою розпискою позивач отримав 01 січня 2018 року, про що він особисто зазначив у розписці. Вона не була обізнана про взяття в борг позивачем грошових коштів у третьої особи та не давала жодної згоди на написання такої розписки. Отримані позивачем ОСОБА_2 грошові кошти не використовувались в інтересах сім`ї (т. 1 а.с. 89-97, 178-181).
У листопаді 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Шаповалова І.В., у якій просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначав, що відзив є необґрунтованим, відповідач у період шлюбу та на день придбання квартири ніде не працювала. Правочин щодо передачі відповідачу грошових коштів від її матері ОСОБА_6 належним чином оформлений не був, тобто будь-якого зв`язку між грошима матері та доньки не має. Відповідно до попереднього висновку спеціаліста фактична вартість спірної квартири на момент укладення договору купівлі-продажу квартири в грудні 2017 складала від 75 000 до 80 000 доларів США без ПДВ. З метою придбання вказаної квартири для сім`ї позивачем під час шлюбу з відповідачем 16 листопада 2017 року було продано іншу квартиру, що належала йому на праві спільної власності, вартість якої орієнтовно складала 30 000 дол. США. Ці грошові кошти позивачем були витрачені саме на придбання квартири по АДРЕСА_3 . На виданій позивачем розписці третій особі у період шлюбу сторін по справі відсутня відмова дружини ОСОБА_1 на отримання позивачем коштів в сумі 40 000 доларів США. Тому відповідач була обізнана про факт отримання коштів в борг та використання їх в інтересах сім`ї (т. 1 а.с. 133-135).
У серпні 2020 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначала, що наприкінці 2017 вона з ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі, бажали купити квартиру та жити окремо від батьків. Однак, на купівлю квартири спільних коштів не мали, тому звернулися в банк для отримання кредитних коштів, проте через відсоткову ставку відмовились від надання кредиту. У грудні 2017 року вона перебувала на дев`ятому місяці вагітності та після пологів мала на меті заїхати з дитиною у нову квартиру. Тому попросила кошти для придбання квартири у своїх батьків. Для цього її мати ОСОБА_5 напередодні укладення угоди з метою надання їй грошових коштів на купівлю квартири знімала з власної картки готівку та як засновник на той момент ТОВ «Лакі Натс» отримала поворотну фінансову допомогу в сумі 100 800 грн. та 50 400 грн. та усі ці гроші надала на купівлю спірної квартири. Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 було укладено 07 грудня 2017 року між нею та ОСОБА_7 за ціною 217 400 грн. В день укладення угоди вона перебувала у пологовому будинку, тому нотаріус виїжджав до лікарні для підписання з її сторони договору купівлі-продажу. Оскільки вона знаходилася у пологовому будинку, грошові кошти, які раніше їй надала її матір вона передала своїй матері для розрахунку з продавцем ОСОБА_7 . Жодних коштів для придбання квартири від позивача ОСОБА_2 не надходило. При цьому останній написав власноручно заяву, якою підтверджував, що він не претендує на квартиру (т. 1 а.с. 152-159).
Представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_8 подала письмові пояснення, в яких просила задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 216-218).
У лютому 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на зустрічний позов, у якому просив задовольнити позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Зазначено, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 07 грудня 2017 року є дійсним. Зі змісту цього договору купівля квартири здійснювалась за спільні кошти подружжя, а не за власні кошти ОСОБА_1 , правочин укладено згідно з письмової заяви про згоду чоловіка покупця - ОСОБА_2 . Матеріали справи не містять нотаріально посвідченої письмової відмови ОСОБА_2 від права власності на спірну квартиру (т. 1 а.с. 229-232).
У відповіді на відзив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 просила задовольнити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову (т. 1 а.с. 235-243).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/20 частини квартири АДРЕСА_2 , загальна площа якої 80,5 кв.м., житлова площа 46,1 кв.м. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/20 частини квартири АДРЕСА_2 , загальна площа якої 80,5 кв.м., житлова площа 46,1 кв.м. У іншій частині позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 7/10 частини квартири АДРЕСА_2 , загальна площа якої 80,5 кв.м., житлова площа 46,1 кв.м. У іншій частині зустрічного позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 204 (чотири тисячі двісті чотири) грн. (т. 2 а.с. 66, 69-73).
Не погодившись з рішенням суду, 30 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила рішення суду скасувати в частині часткового задоволення первісного та зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін (т. 2 а.с. 80-91).
На обґрунтування скарги зазначила, що суд першої інстанції обґрунтував рішення в частині поділу майна подружжя недопустимим доказом, а саме послався на договір купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_9 продали квартиру за 130 000,00 грн. Вказаний доказ було подано з пропуском строку та про нього не зазначено у позовній заяві. Твердження про те, що з метою придбання спірної квартири для сім`ї ОСОБА_2 під час шлюбу було продано іншу квартиру, що належала йому на праві власності та підтверджується договором купівлі-продажу від 16 листопада 2017 року є безпідставними, оскільки жодних коштів для придбання квартири від нього не надходило і докази ним не надано. Вказувала, що мати ОСОБА_5 надала їй грошові кошти на купівлю спірної квартири, що підтверджено показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , допитаних у судовому засіданні. Звертала увагу на те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за нею, а письмова відмова ОСОБА_2 від права власності на квартиру є документом, який посвідчує його волевиявлення на відмову від права власності. Вважає, що оскільки квартира була придбана за грошові кошти, які були особистою власністю ОСОБА_1 , то квартира не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_1 
17 листопада 2021 року позивач за первісним позовом ОСОБА_2 подав до суду заяву, у якій просив прийняти повну відмову від первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, закрити провадження у справі за первісним позовом, та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальна площа якої 80,5 кв.м., житлова площа 46,1 кв.м. (т. 2 а.с. 127).
 
            У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Івасюк І.Ю., третя особа ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та клопотання ОСОБА_2 про відмову від первісного позову. Позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Шаповал І.В. підтримали заяву про відмову від первісного позову і повне визнання зустрічного позову та просили її задовольнити. 
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_11 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 15).
07 грудня 2017 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Секістовою Т.І., зареєстрованого у реєстрі за № 1641, ОСОБА_12 придбала квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 98).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 червня 2020 року, спірна квартира АДРЕСА_2 на праві власності 07 грудня 2017 року зареєстрована за ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 19-20).
01 січня 2018 року ОСОБА_2 написав розписку, за змістом якої ОСОБА_2 отримав від третьої особи ОСОБА_3 у борг грошові кошти в сумі 40 000 доларів США у повному обсязі при підписанні зі строком повернення до 31 грудня 2032 року. Місячний платіж становить 235 доларів США (т. 1 а.с. 18).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2019 року у цивільній справі № 755/9596/19 шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 16-17).
Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 06 березня 2020 року ОСОБА_13 змінила прізвище на ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 99).
Третя особа ОСОБА_3 звертався до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за борговою розпискою від 01 січня 2018 року.
За результатами розгляду спору рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 вересня 2020 року у справі № 372/4452/19, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 1 122 688,92 грн. (т. 1 а.с. 187-191).
 
Щодо заяви позивача за первісним позовом ОСОБА_2 про відмову від первісного позову ОСОБА_2 і закриття провадження у справі за первісним позовом, та визнання в повному обсязі зустрічного позову ОСОБА_1 . 
 
Так, 17 листопада 2021 року до апеляційного суду надійшла заява позивача за первісним позовом ОСОБА_2 у якій він просив прийняти повну відмову від первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, закрити провадження у справі за первісним позовом, та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальна площа якої 80,5 кв.м., житлова площа 46,1 кв.м. (т. 2 а.с. 127).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Статтею 373 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.
Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦПК України якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.
Судом апеляційної інстанції були роз`яснені ОСОБА_2 положення ЦПК України, права і наслідки відповідних процесуальних дій, які вчиняє ОСОБА_2 ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що обізнаний з наслідками відмови від позову та закриття провадження у справі, передбаченими ст. 206, 256, 373 ЦПК України, обізнаний і з наслідками заявлення ним про повне визнання зустрічного позову ОСОБА_1 . Такі свої дії ОСОБА_2 пояснив тим, що сторони примирились і врегулювали спір мирним шляхом про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 134-135) .
Заява ОСОБА_2 про відмову від позову відповідає вимогам ст. 206 ЦПК України, тому підлягає задоволенню.
 
Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 .
 
Частиною 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
ОСОБА_1 звертаючись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , посилаючись на те, що квартиру куплено за кошти, які їй надала мати ОСОБА_5 
ОСОБА_2 в судовому засіданні заявив про повне визнання таких позовних вимог ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції роз`яснені ОСОБА_2 права і  процесуальні наслідки визнання позову про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 134-135).
Сторони повідомили до суду, що спірна квартира не є предметом іпотеки (застави) не є обтяженою наявністю прав на неї з боку інших осіб про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 134-135).
Обставин і доказів, які б свідчили, що визнання відповідачем ОСОБА_2 позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб до суду не надано і судом таких не встановлено. 
З огляду на положення ч. 4 ст. 206 ЦПК України та встановлені по справі обставини, суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .
Інші доводи скарги цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Керуючись ст.ст. 206, 255, 367, 374, 376, 377, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Заяву ОСОБА_2 про відмову від позову - задовольнити.
Прийняти відмову ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Визнати нечинним рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року у частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року в частині часткового задоволення зустрічного позову скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальна площа 80,5 кв.м., житлова площа 46,1 кв.м.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 19 листопада 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           О.В. Борисова

 В.М. Ратнікова