ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року	Львів	Справа № 460/9772/20 пров. № А/857/20053/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Качмара В.Я.
з участю секретаря судового засідання     Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року (суддя першої інстанції Зозуля Д.П., м. Рівне, повний текст складено 20.08.2021)
В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, про:
визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки не в розмірі місячного грошового забезпечення, без врахування щомісячного додаткового виду грошового забезпечення – щомісячної додаткової грошової винагороди, у відповідності до норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, наказу Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 11.06.2008 №260;
визнання протиправними дій щодо відмови відповіддю від 21.09.2020 №501/1981 здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2014-2017 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки, та одноразової грошової допомоги з врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого нараховуються індексації грошового забезпечення;
визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ, без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, та індексації грошового забезпечення, які отримував ОСОБА_1 під час проходження військової служби за останньою штатною посадою;
зобов`язання здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки в розмірі місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум;
зобов`язання здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2014-2017 роки з врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого нараховується індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум;
зобов`язання здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки з врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вона нараховується індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум;
зобов`язання здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вона нараховується, щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, та індексації грошового забезпечення, які отримав ОСОБА_1 під час проходження військової служби за останньою штатною посадою з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки не в розмірі місячного грошового забезпечення, без врахування щомісячного додаткового виду грошового забезпечення - щомісячної додаткової грошової винагороди, у відповідності до норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, наказу Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 11.06.2008 №260. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , щодо відмови відповіддю від 21.09.2020 №501/1981 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2014-2017 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2014-2017 роки, та одноразової грошової допомоги з врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вони нараховуються, індексації грошового забезпечення. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги передбаченої статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ, без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, та індексації грошового забезпечення, які отримував ОСОБА_1 під час проходження військової служби за останньою штатною посадою. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 - 2017 роки в розмірі місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2014-2017 роки з врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вона нараховується індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2014-2017 роки з врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вона нараховується індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вона нараховується, щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, та індексації грошового забезпечення, які отримав ОСОБА_1 під час проходження військової служби за останньою штатною посадою з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.
Не погодившись із рішенням, вважаючи таке ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, його оскаржила військової частини НОМЕР_1 . Просить скасувати оскаржене рішення суду від 20.08.2021 та прийняти нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що індексація грошових доходів військовослужбовців виплачується з зонду грошового забезпечення, оскільки є передбаченою державою соціальною гарантією, однак до складу грошового забезпечення військовослужбовців не входить. Отже, підстави для включення індексації до складу грошового забезпечення, яке враховується при обчисленні одноразових додаткових видів грошового забезпечення, відсутні. Таким чином, вимоги позивача щодо включення суми індексації до складу грошового забезпечення, яке враховувалось при обчисленні розміру грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань за 2014-2017 роки та одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, задоволенню не підлягають. Також щомісячна додаткова грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення, тому вимоги позивача щодо включення суми щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, яке враховувалось при обчисленні розміру грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки та одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, задоволенню не підлягають.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи шляхом надіслання судової повістки на вказану ним адресу, яка отримана 08.12.2021, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
У судовому засіданні позивач заперечив вимоги апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 21.09.2017 № 215 ОСОБА_1 з 28.09.2017 виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення й направлено для зарахування на військовий облік до Рівненського ОМВК Рівненської області (а.с.54).
Згідно облікових карток ОСОБА_1 виплачено: 
на виконання наказу від 30.04.2014 № 101 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік у розмірі 3589,50 грн;. 
на виконання наказу від 29.05.2015 № 50 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік у розмірі 3774,00 грн.; 
на виконання наказу від 31.10.2016 № 251 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік у розмірі 7333,63 грн. 
На виконання окремої ухвали від 06.05.2019 у справі № 817/1687/17 відповідач видав наказ від 23.05.2019 № 121, відповідно до якого виплатив матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік у розмірі 7333,63 грн.(а.с.28).
Вказані обставини щодо виплати зазначених сум матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2016 роки, підтверджено довідкою про грошове забезпечення № 518 від 09.07.2020 (а.с.16).
Встановлено, що відповідач не включав додаткову грошову винагороду до складу грошового забезпечення, з якого обчислено у 2014-2017 роках ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Матеріальну допомогу позивачу нараховано та виплачено не в розмірі місячного грошового забезпечення, хоча у вищенаведених наказах прийнято рішення про виплати у розмірі місячного грошового забезпечення.
Також під час проходження служби позивачем щорічно отримувалася грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки. Водночас, як вбачається із відповіді відповідача від 21.09.2020 №501/1981, останній виплачував вказані виплати без врахування індексації грошового забезпечення.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач додаткову грошову винагороду отримував щомісячно під час проходження служби і вона входила до складу грошового забезпечення, тому вказана винагорода повинна включатися до розрахунку матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Також відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, що передбачена Постановою № 889. Оскільки спірний додатковий вид грошового забезпечення (щомісячна додаткова грошова винагорода), має постійний статус виплати, відповідач необґрунтовано не включив цей додатковий вид грошового забезпечення в розрахунок суми розміру грошової допомоги при звільненні позивача. Щодо не включення індексації до розрахунку розміру грошової допомоги при звільненні, суд зазначив, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії за вислугу років. Отже, протиправними є дії відповідача щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки без врахування щомісячного додаткового виду грошового забезпечення - щомісячної додаткової грошової винагороди; грошової допомоги для оздоровлення за 2014-2017 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2014-2017 роки, та одноразової грошової допомоги з врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вони нараховуються, індексації грошового забезпечення; нарахування та виплати одноразової грошової допомоги передбаченої без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 2 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною 4 статті 9 Закону №2011-XII визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції, що діяла на день видання наказу про виплату грошового забезпечення) від 07.11.2007 №1294 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Постановою КМУ від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889» (в редакції, що діяла на день видання наказу про виплату грошового забезпечення) для військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 пункту 1 цієї постанови та військовослужбовців строкової військової служби) був запроваджений новий вид забезпечення - щомісячна додаткова грошова винагорода у таких розмірах: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 % місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 % місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 % місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 % місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Отже, зазначена щомісячна додаткова грошова винагорода була встановлена рішенням Уряду України, виплачувалася позивачу щомісяця з дня запровадження до дня виключення його із списків особового складу частини, тобто мала постійний (систематичний) характер.
Із матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 виплачено: матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік у розмірі 3589,50 грн.; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік у розмірі 3774,00 грн.; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік у розмірі 7333,63 грн.; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік у розмірі 7333,63 грн., що підтверджено обліковими картками
Виплата зазначених сум матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2016 роки підтверджено довідкою про грошове забезпечення № 518 від 09.07.2020(а.с.16).
При цьому відповідач не включав додаткову грошову винагороду до складу грошового забезпечення, з якого обчислено у 2014-2017 роках, ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. 
Тобто, матеріальну допомогу позивачу нараховано та виплачено не в розмірі місячного грошового забезпечення.
Вказані обставини не спростовано відповідачем.
Крім того, у відповіді Військової частини НОМЕР_1 за № 501/1982 від 21.09.2020 на запит позивача, відповідач повідомив, що виплата матеріальної допомоги за 2014-2017 роки, з урахуванням сум щомісячної додаткової грошової винагороди, є безпідставною.
Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки позивачу виплачена відповідно до грошового забезпечення на день видання наказу про їх виплату, без щомісячної додаткової грошової винагороди.
Пунктом 5 Інструкції №595 визначено, що винагорода виплачується як окремий платіж разом (одночасно) з грошовим забезпеченням. 
Пунктом 8 Інструкції №595 передбачено, що грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Згідно з пунктом 9 зазначеної Інструкції, розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони (Головного управління розвідки Міністерства оборони) в Державному бюджеті України на відповідний рік. Відповідно до пункту 10 Інструкції №595, командир військової частини за наявності обставин, передбачених у цьому пункті, має право зменшувати розмір винагороди.
Водночас, застосовуючи зазначену Інструкцію №595 як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру і склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових, відповідач не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку і розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
Частиною 4 ст. 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.
Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Отже, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних або тих, що виплачуються раз на місяць.
Враховуючи, що позивач додаткову грошову винагороду отримував щомісячно під час проходження служби і вона входила до складу грошового забезпечення, то, відповідно, вказана винагорода повинна включатися до розрахунку матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Подібні правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 у справі №295/5200/18, від 14.04.2020 у справі №820/3719/18.
Таким чином, судом першої інстанції правильно задоволено позовні вимоги про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 , щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки не в розмірі місячного грошового забезпечення, без врахування щомісячного додаткового виду грошового забезпечення - щомісячної додаткової грошової винагороди, у відповідності до норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, наказу Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 11.06.2008 №260; зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 - 2017 роки в розмірі місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.
Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-XII (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Згідно з п. 38.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 військовослужбовцям, які звільняються з підстав, зазначених у пунктах 38.1 та 38.2 цієї Інструкції, до їх місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, включаються: звільненим з посад, на які вони були призначені, - оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення); які на день звільнення з військової служби перебували в розпорядженні відповідних командирів (начальників) та тим, які до дня звільнення з військової служби були звільнені від посад (у тому числі у зв`язку зі скороченням штатних посад), - посадовий оклад, оклад за військовим званням на день звільнення з військової служби, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), що отримували військовослужбовці за останніми штатними посадами відповідно до законодавства України.
Підпунктом 2 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій»   (надалі - Постанова №889) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Відповідно до пункту 2 Постанови № 889  граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.
Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода має окремий, особливий і разовий вираз виплати, оскільки виплачується тільки тим категоріям військовослужбовцям, перелік яких наведений у цій постанові, і тоді, коли у фонді грошового забезпечення наявні (передбачені) кошти для її виплати; вона (винагорода) виплачується як доповнення до суми грошового забезпечення. Виплата цієї винагороди ставиться в залежність від порядку й умов, що нормативно встановлені розпорядником коштів, відповідно до яких, зокрема, щомісячна її виплата можлива, коли військовослужбовець перебуває на військовій службі, і водночас вона не включається до складу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
Тобто, виплата цієї винагороди ставиться в залежність від порядку й умов, що нормативно встановлені розпорядником коштів.
Із матеріалів справи видно, що на момент звільнення позивача з військової служби він набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ.
При цьому позивач отримував додаткову грошову винагороду, яка нараховувалась і виплачувалась останньому щомісяця у розмірі 60% від посадового окладу, на підставі Постанови № 889.
Таким чином, відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, що передбачена Постановою № 889.
Аналогічні правові висновки Верховний Суд сформулював у постановах від 16.05.2019 у справі № 826/11679/17, від 31.07.2019 у справі № 826/3398/17, від 08.08.2019 у справі № 802/955/17-а, від 24.03.2020 у справі № 810/2734/17, від 29.04.2020 у справі № 240/10130/19.
Також така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021 у справі №825/997/17.
Оскільки спірний додатковий вид грошового забезпечення (щомісячна додаткова грошова винагорода) має постійний статус виплати, відповідач необґрунтовано не включив цей додатковий вид грошового забезпечення в розрахунок суми розміру грошової допомоги при звільненні позивача.
Щодо не включення індексації до розрахунку розміру грошової допомоги при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно частини третьої статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України регульовано Законом України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі по тексту - Закон № 1282-ХІІ).
Відповідно до статті 1 вказаного Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 цього Закону передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).
Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, а не тільки грошове забезпечення військовослужбовців, а також те, що здійснення індексації врегульовано окремим законом, до якого стаття 9 Закону № 2011-ХІІ містить відсилочну норму, тому механізм індексації має універсальний характер і питання її врахування до складу грошового забезпечення не регулюється положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Пунктом 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078) встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, в тому числі, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Підпунктом 7 пункту 4 Порядку № 1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Отже, суми індексації грошового забезпечення, виплачені з порушенням строків, підлягають компенсації на підставі вищенаведених положень законодавства.
Враховуючи, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії за вислугу років, тому проведення виплати грошової допомоги позивачу при звільненні без урахування індексації є протиправним.
Така позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 522/11257/16-а та від 29.04.2020 у справі № 240/10130/19.
Із матеріалів справи видно, що позивачу була нарахована індексація грошового забезпечення, що підтверджено розрахунком суми індексації згідно із Постанови КМУ від 17.07.2003 № 1078, яка належить до виплати. 
Таким чином, судом першої інстанції правильно задоволено позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вона нараховується, щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, та індексації грошового забезпечення, які отримав ОСОБА_1 під час проходження військової служби за останньою штатною посадою з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.
Також із матеріалів справи видно, що під час проходження служби, позивачем щорічно отримувалася грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки. 
Однак, як вбачається із відповіді відповідача від 21.09.2020 №501/1981, останній виплачував вказані виплати без врахування індексації грошового забезпечення.
Таким чином, судом першої інстанції правильно задоволено позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови відповіддю від 21.09.2020 №501/1981 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2014-2017 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки, та одноразової грошової допомоги з врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вони нараховуються індексації та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки з врахуванням індексації грошового забезпечення.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Щодо клопотання ОСОБА_1 про стягнення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Правовими положеннями ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст. 135 КАС України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.
Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи міститься квиток на залізничний потяг від 16.12.2021 (дата судового засідання суду апеляційної інстанції) за маршрутом Рівне-Львів, вартість якого складає 106,48 грн. 
Відповідно, витрати на переїзд мають бути відшкодовані в сумі вартості наданого позивачем квитка, а саме: 106,48 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року – без змін.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 106 (сто шість) грн. 48 коп. витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 17.12.2021.