Справа № 569/10527/15-ц 	Головуючий у 1 інстанції: Смолій Л. Д. 	
Провадження № 22-ц/802/1173/21  Категорія: 39 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
05 жовтня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Здрилюк О.І., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідачів – Запорожця І. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2019 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 28 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі – ВАТ «Універсал Банк»), яке змінило назву на ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 07-595-КФ-2007, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 75 000 доларів США під 13,45 % річних з кінцевим терміном повернення до 27 вересня 2027 року. 
Позивач зазначав, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 19 травня 2015 року у нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 68 323 доларів США, з яких: 61 278,04 доларів США – тіло кредиту, 6 002,99 доларів США – проценти, 1 042,69 доларів США – пеня. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 28 вересня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 були укладені договори поруки, за якими кожен з поручителів зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів, комісії та неустойки. 
Ураховуючи наведене, позивач ПАТ «Універсал Банк» просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 68 323 доларів США та понесені по справі судові витрати.
У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що банк не надав йому об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, приховав фактичне значення подорожчання кредиту, не попередив, що валютні ризики під час виконання зобов`язань несе споживач. Умови кредитного договору є неконкретними та несправедливими відносно нього як споживача фінансових послуг та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Вказане свідчить про використання банком нечесної підприємницької практики та введення його в оману.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсними: кредитний договір від 28 вересня 2007 року № 07-595-КФ-2007; додаткову угоду від 18 березня 2008 року до кредитного договору, додаткову угоду № 1 від 23 квітня 2009 року до кредитного договору; договір іпотеки від 28 вересня 2007 року № 07-595-ІФ-2007. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2019 року первісний позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , з кожного окремо, в солідарному порядку з ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 28 вересня 2007 року №07-595-КФ-2007 у розмірі 68 323,72 доларів США, з яких: 61 278,04 доларів США – тіло кредиту, 6 002,99 доларів США – проценти, 1 042,69 доларів США – пеня. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи первісний позов ПАТ «Універсал Банк» та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Перед укладенням договору позичальник отримав у письмовій формі всю інформацію про умови кредитування і про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Підписавши кредитний договір, ОСОБА_2 не висловлював будь-яких заперечень щодо його умов та в подальшому тривалий час виконував свої зобов`язання в частині повернення кредитних коштів, укладав додаткові угоди, за якими змінювався графік погашення кредиту. Отже, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову та визнання недійсними оспорюваних правочинів. ПАТ «Універсал Банк» надіслало відповідачам вимогу про усунення порушень та дострокове погашення кредитної заборгованості, яку вони не виконали у визначений строк. Таким чином, позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому існують правові підстави для солідарного стягнення з ОСОБА_2 разом з окремо взятим поручителем заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ПАТ «Універсал Банк» відмовити, а його зустрічний позов до банку задовольнити.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2019 року скасовано в частині задоволення первісного позову та в частині розподілу судових витрат. 
Первісний позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 28 вересня 2007 року №07-595-КФ-2007 у розмірі 64 602,51 доларів США, з яких: 60 153,04 доларів США – тіло кредиту, 4 449,47 доларів США – проценти. 
У задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 про стягнення пені та в задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року постанову Рівненського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року в частині вирішення первісного позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу у вказаній частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки постанову апеляційного суду касаційним судом було скасовано лише в частині вирішення первісного позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а в іншій частині рішення суду в касаційному порядку не переглядалося, тому апеляційним судом оскаржуване рішення суду переглядається у частині, яка була скасована судом касаційної інстанції на предмет законності й обґрунтованості відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором – зміні, із залишенням в решті рішення без змін, виходячи з таких мотивів.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 550, частин 1, 2 ст. 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Судом першої інстанції встановлено, що 28 вересня 2007 року між позивачем ВАТ «Універсал Банк», яке змінило назву на ПАТ «Універсал Банк», та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №07-595-КФ-2007, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 75 000 доларів США під 13,45 % річних з кінцевим терміном повернення до 27 вересня 2027 року.
Заявою на видачу готівки від 28 вересня 2007 року № 54_143 підтверджується, що позичальник ОСОБА_2 отримав від банку 75 000 доларів США за кредитним договором № 07-595-КФ-2007.
18 березня 2008 року ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до кредитного договору, згідно з п. 1.2. якої термін сплати процентів та відповідної частини кредиту встановлюється: останній робочий день, що передує 10-му числу кожного місяця.
23 квітня 2009 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно умов якої сторони погодили ануїтетний графік погашення кредиту з відповідним коригуванням розміру щомісячних платежів у бік зменшення.
Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до ч. 1 ст. 553, частин 1 та 2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 28 вересня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 були укладені договори поруки, згідно умов яких кожен з поручителів зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів, комісії та неустойки.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Згідно з п. 2.1.4. кредитного договору позичальник сплатив банку винагороду за видачу кредиту в розмірі 1,5 % від суми кредиту за курсом Національного банку України (далі – НБУ) на день здійснення платежу, на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в банку.
Пунктом 9.1. кредитного договору передбачено, що при порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за користування коштами позичальник додатково сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення платежу за весь час прострочення.
Згідно з п. 10.4. кредитного договору у випадку виникнення в позичальника простроченої заборгованості з погашення кредиту та/або сплати процентів за користування ним чи інших платежів строком більше 10-ти календарних днів, банк надсилає позичальнику повідомлення, в якому зазначається сума прострочки та термін сплати. У випадку невиконання позичальником вимоги банку в термін, встановлений у повідомленні, дата погашення кредиту, вказана в п. 1.1. цього договору, вважається такою, що настала на наступний день після дати, зазначеної в повідомленні. В цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, проценти та інші платежі, передбачені цим договором.
Позичальник тривалий час виконував свої зобов`язання в частині повернення кредитних коштів. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідач ОСОБА_2 здійснив 28 листопада 2014 року, а наступний платіж за розрахунковий період з 10 грудня 2014 року по 09 січня 2015 року мав здійснити не пізніше 09 січня 2015 року.
23 січня 2015 року ПАТ «Універсал Банк» надіслало позичальнику ОСОБА_2 та поручителям ОСОБА_3 , ОСОБА_2 письмові вимоги, у яких повідомило, що на 23 січня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 64 531,88 доларів США, з яких: 60 569,98 доларів США – строкова сума заборгованості за кредитом; 708,06 доларів США – прострочена заборгованість за кредитом; 3 093,50 доларів США – відсотки/комісія, нараховані за користування кредитними коштами; 160,34 доларів США – підвищені відсотки/пеня/штраф за порушення виконання зобов`язань за кредитним договором. На підставі викладеного банк вимагав від позичальника та поручителів негайно сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цих вимог термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання вимоги.
Зазначені досудові вимоги позичальник та поручителі отримали 02 лютого 2015 року, однак не виконали їх.
Отже, пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості, ПАТ «Універсал Банк» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобов`язання з 27 вересня 2027 року на 03 квітня 2015 року.
За наданим банком розрахунком станом на 19 травня 2015 року в ОСОБА_2 утворилася заборгованість у розмірі 68 323 доларів США, з яких: 61 278,04 доларів США – тіло кредиту, 6 002,99 доларів США – проценти, 1 042,69 доларів США – пеня.
Оскільки наданий кредит ОСОБА_2 є споживчим кредитом, то на правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», згідно положень частин 1, 2 та 5 ст. 18 якого продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Відповідно до положень абз. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 
За ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Умова п. 2.1.4. кредитного договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною.
Відрахування банком тіла кредиту у розмірі 1 125 доларів США як комісійного платежу банку за видачу кредиту на підставі п. 2.1.4. кредитного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», а тому банк не вправі звертатись з вимогою про повторне стягнення цієї суми.
Враховуючи наведене, до стягнення з ОСОБА_2 на користь банку підлягає заборгованість за тілом кредиту – 60 153,04 долари США (61 278,04 – 1 125). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц викладено правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У своїх вказівках, які містяться в постанові від 14 липня 2021 року у цій справі, касаційний суд зазначав, що висновок апеляційного суду щодо відсутності підстав для задоволення первісного позову, пред`явленого банком до поручителів, ґрунтується на неправильному застосуванні судом норм матеріального права та порушенні норм процесуального права. Висновки суду апеляційної інстанції про початок перебігу шестимісячного строку для пред`явлення банком позову до поручителів в цій справі з часу внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості ґрунтується на неправильному застосуванні вищенаведених норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
Відмовляючи в задоволенні позову до поручителів, апеляційний суд залишив поза увагою те, що в разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню саме від цієї дати. Тому порука ОСОБА_3 та ОСОБА_2 припинилася в частині щомісячних зобов`язань поза межами шестимісячного строку з моменту виникнення в банку права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та діє в іншій частині, враховуючи, що вимога банку про дострокове погашення заборгованості була отримана поручителями 02 лютого 2015 року і не виконана протягом шістдесяти одного дня з моменту її отримання, та те, що кредит надавався на строк до 27 вересня 2027 року. Отже, кредитна заборгованість в межах строку кредитування (прострочена і поточна) підлягає стягненню з позичальника, а заборгованість за кредитним договором в частині щомісячних платежів у межах шестимісячного строку до дати звернення з цим позовом до поручителів та поточна заборгованість за кредитним договором підлягає солідарному стягненню з позичальника і кожного з поручителів. З огляду на це судом не з`ясовано, які з пред`явлених банком вимоги знаходяться в межах шести місяців за кожним періодичним платежем та чи припинилася порука за окремими платежами.
Крім того, при попередньому перегляді рішення суду першої інстанції апеляційний суд правильно виходив з того, що після пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України банк змінив строк виконання основного зобов`язання з 27 вересня 2027 року на 03 квітня 2015 року, а тому після вказаної дати він не мав права нараховувати проценти за кредитом.
Однак, стягуючи з позичальника на користь позивача проценти за користування кредитом у розмірі 4 449,47 доларів США, апеляційний суд визначив вказану суму станом на березень, а не квітень 2015 року. Отже, не дослідивши належним чином наданий ПАТ «Універсал Банк» розрахунок заборгованості, суд безпідставно відмовив у стягненні процентів за період, який входив у межі зміненого банком строку кредитування.
Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
На виконання вказівок касаційного суду апеляційним судом при новому апеляційному розгляді цієї справи з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором від 28 вересня 2007 року №07-595-КФ-2007 встановлено, що заборгованість відповідача ОСОБА_2 перед ПАТ «Універсал Банк» по процентам за користування кредитом станом на квітень 2015 року, з врахуванням тієї обставини, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання з 27 вересня 2027 року на 03 квітня 2015 року, становить 5 139,49 доларів США. Отже, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню, становить 65 292,53 доларів США, з яких: 60 153,04 (61278,04 - 1125 комісії) долари США – тіло кредиту, 5 139,49 доларів США – проценти.
Однак, враховуючи ту обставину, що позичальником ОСОБА_2 останній платіж по кредиту був здійснений 28 листопада 2014 року, а наступний платіж він повинен був здійснити не пізніше 09 січня 2015 року, чого не зробив, тому починаючи з вказаної дати позивач протягом шести місяців, тобто по 09 липня 2015 року, мав пред`явити вимогу до поручителів, яку з порушенням шестимісячного строку пред`явив 24 липня 2015 року. Отже, заборгованість за кредитним договором № 07-595-КФ-2007 від 28 вересня 2007 року у розмірі щомісячного платежу за один місяць, що становить 835,88 доларів США (312,50 доларів США по кредиту та 553,14 доларів США по процентах),  підлягає стягненню на користь банку лише з відповідача ОСОБА_2 . Решта заборгованості у розмірі у розмірі 64 456,65 доларів США підлягає стягненню з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з кожного окремо у солідарному порядку з ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» по вказаному кредитному договору.
Покликання представника відповідачів ОСОБА_4 в поясненнях наданих суду апеляційної інстанції при повторному розгляді справи про те, що порука ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинилася у зв`язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителів у зв`язку з укладенням додаткової угоди між банком і позичальником від 23 квітня 2009 року, є безпідставними, оскільки відповідно до умов додаткової угоди не передбачено збільшення обсягу відповідальності поручителів. Крім цього, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 таких доводів не містить, а суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц визначено, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб–поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті.
Разом з тим у спірних правовідносинах сторони не обумовили можливість стягнення пені в іноземній валюті.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Пунктом 9.1. кредитного договору від 28 вересня 2007 року №07-595-КФ-2007 передбачено, що при порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за користування коштами позичальник додатково сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення платежу за весь час прострочення.
Встановлення розміру пені з розрахунку облікової ставки НБУ можливе лише щодо грошової одиниці України – гривні, оскільки чинним законодавством НБУ не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти.
Отже, за умовами кредитного договору пеня може обчислюватися і стягуватися лише в національній валюті України – гривні. При цьому, саме у гривні вона повинна обчислюватися на момент прострочення зобов`язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час звернення до суду з позовом.
За розрахунками позивача пеню обчислено в доларах США із зазначенням відповідних періодів її нарахування за кожним простроченим зобов`язанням.
Необхідність розрахунку та стягнення пені у гривні в цій справі не є відходом від правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц, оскільки на відміну від фактичних обставин справи, яку переглядала Велика Палата Верховного Суду, в цій справі сторони не обумовили можливість стягнення пені в іноземній валюті. 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 495/3889/14. 
Відповідно до пункту 1.5.1. додаткової угоди до кредитного договору №07-595-КФ-2007 від 28 вересня 2007 року, укладеної між сторонами договору 18 березня 2008 року, за порушення термінів сплати грошових зобов`язань позичальника за договором банк має право додатково нараховувати пеню, а позичальник при цьому зобов`язується її сплатити в наступному порядку, а саме: - у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такого простроченого виражена у гривні, починаючи з першого дня виникнення такого прострочення, - у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу (еквівалент розраховується за офіційним обмінним курсом гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені), якщо сума такого простроченого платежу виражена у іноземній валюті, починаючи з першого дня виникнення такого прострочення.
Визначаючи розмір пені відповідно до пункту 1.5.1. додаткової угоди апеляційний суд виходить з того, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання з 27 вересня 2027 року на 03 квітня 2015 року, а тому після вказаної дати він не мав права нараховувати пеню за порушення термінів сплати грошових зобов`язань.
Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором обов`язок позичальника  сплатити пеню виник з 10 вересня 2014 року та за період з 10 вересня по 10 жовтня 2014 року розмір пені становив: прострочена заборгованість по кредиту та відсоткам 879,95доларів (167+712,95) х 17,1686 (на курс НБУ гривні до долара) х 25,00% ( подвійна облікова ставка НБУ= 3376,88 грн.
За розрахунками позивача пеню обчислено в доларах США з визначенням гривневого еквіваленту станом на 19 травня 2015 року, що становить за цей же період 2 007,49 грн. Якщо розрахувати розмір пені, яку повинен був сплатити позичальник за період з 10 вересня 2014 року по 03 квітня 2015 року по наведеній формулі, то її розмір буде становити 31 327 грн 80 коп. Проте враховуючи, що банком розраховано суму пені в гривневому еквіваленті станом на 03 квітня 2015 року у розмірі 21 615 грн 24 коп., то виходячи з диспозитивності цивільного судочинства саме така сума пені підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що  оскаржуване рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, з наведених вище підстав, із залишенням в решті рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2019 року в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором змінити, виклавши перший та другий абзаци його резолютивної частини в такій редакції:
«Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з кожного окремо у солідарному порядку з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість по кредитному договору № 07-595-КФ-2007 від 28 вересня 2007 року у розмірі 64 456 (шістдесят чотири тисячі чотириста п`ятдесят шість) доларів США 65 центів та 21 615 (двадцять одну тисячу шістсот п`ятнадцять) гривень 24 копійки пені.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість по кредитному договору №07-595-КФ-2007 від 28 вересня 2007 року у розмірі 835 (вісімсот тридцять п`ять) доларів США 88 центів».
В решті рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: