ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
8 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 371/1031/17-ц
провадження № 61-680св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., 
Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 7 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Капшук Л. О., та постанову Київського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про виселення.
Позов мотивований тим, що їй на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок належить будинок АДРЕСА_1 . У цьому будинку вона проживає разом зі своїм чоловіком - ОСОБА_4 . 
Протягом тривалого часу ОСОБА_2 , яка доводиться їм дочкою, проживає у належному їй будинку, влаштовує постійно сварки, здійснює на неї з чоловіком психологічний тиск, створює неможливі для проживання умови. Через таку поведінку відповідача вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Договір найму з відповідачем не укладався, у будинку вона не зареєстрована, не оплачує комунальні послуги, займає приміщення будинку самоправно.
Відповідачеві на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , де вона зареєстрована. Незважаючи на наявність власного житла, ОСОБА_2 всупереч їхньої з чоловіком волі проживає у спірному будинку та добровільно його не звільняє, щодня їздить на роботу до м. Біла Церква Київської області.
Оскільки добровільно звільнити помешкання відповідач не бажає, створює їй перешкоди в користуванні будинком та нестерпні умови для проживання в ньому, просила виселити ОСОБА_2 з належного їй житлового будинку АДРЕСА_3 .
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 7 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Виселено ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_3 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надавала згоди на вселення ОСОБА_2 у спірний будинок, договорів оренди (найму), інших договорів з нею не укладала, тому її проживання порушує права ОСОБА_1 як власника будинку, перешкоджає у здійсненні нею права користування та розпорядження майном, реалізації свого права на житло.
Постановою Київського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Миронівського районного суду Київської області від 7 червня 2018 року залишено без змін.
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність позивачем своїх вимог, вважаючи, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи, дотримуючись принципу змагальності сторін; врахував, що відповідач підлягає виселенню зі спірного приміщення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить рішення Миронівського районного суду Київської області від 7 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Заявник у касаційній скарзі зазначає, що судами не встановлено систематичного порушення нею правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Крім того, надані позивачем в якості доказів висновки за результатами розгляду матеріалів за її зверненнями свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у спірному будинку.
Позиція інших учасників справи
У червні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін. Позивач посилається на повне та всебічне встановлення судами фактичних обставин справи і обґрунтованість висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. 
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали.
Цією ж ухвалою Верховного Суду зупинено виконання судових рішень.
 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок, виданим виконавчим комітетом Карапишівської сільської ради народних депутатів 25 лютого 1991 року на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської районної ради народних депутатів від 16 листопада 1989 року № 129, довідкою виконавчого комітету Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області від 20 липня 2017 року № 859.
У цьому будинку зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_1 і її чоловік ОСОБА_4 , що підтверджується довідками виконавчого комітету Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області від 20 липня 2017 року № 862 та № 863.
Також у спірному будинку без реєстрації проживають: дочка позивача - ОСОБА_2 , онука - ОСОБА_3 та правнука ОСОБА_5 , що не заперечували сторони та підтверджено довідкою Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області від 22 січня 2018 року № 96.
Судами встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені і відповідач не є членом сім`ї позивача.  
ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , в якій вона зареєстрована з 8 квітня 1997 року. 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги заявника на рішення Миронівського районного суду Київської області від 7 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статті 401 ЦПК України).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (частина перша
статті 405 ЦК України).
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
Установивши, що ОСОБА_2 , яка має інше житло, в якому зареєстрована, не належить до членів сім`ї ОСОБА_1 чи до колишніх членів її сім`ї, постійно з нею не проживала і не вела спільного господарства, будь-яких домовленостей щодо вселення сторони не мали і правочинів щодо проживання у спірному домоволодінні не укладали, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанцій, дійшов правильного висновку, що правові підстави для подальшого проживання ОСОБА_2 у належному позивачеві домоволодінні відсутні, тому вона підлягає виселенню.
Доводи заявника, наведені у касаційній скарзі, про залишення поза увагою судів відсутність у позові посилань на докази систематичного порушення нею правил співжиття або триваючої антигромадської поведінки є необґрунтованими, оскільки саме звернення до суду з цим позовом свідчить про порушення відповідачем прав позивача щодо вільного володіння та користування власним житлом.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості, що згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                            від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Щодо поновлення виконання судового рішення
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання. 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Миронівського районного суду Київської області від 7 червня 2018 року.
Керуючись статтями 409, 401 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Миронівського районного суду Київської області від 7 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року залишити без змін. 
Поновити виконання рішення Миронівського районного суду Київської області від 7 червня 2018 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:  	С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук