Справа № 138/794/18
Провадження № 22-ц/801/1758/2021
Категорія: 19
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цибульський О. Є.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року	Справа № 138/794/18	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
з участю секретаря судового засідання Француза М. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Могилів-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, до ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, – Фермерське господарство «Ганна Плюс», про визнання державного акту недійсним за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_1 – адвоката Гримайло К. Л. на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Цибульського О. Є. від 12 квітня 2021 року, –

встановив:

       У березні 2018 року Могилів-Подільська місцева прокуратура звернулася до суду з цим позовом, за яким просила:
- визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, який виданий 21 липня 1993 року на підставі рішення Ярузької сільської ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області від 27 травня 1993 року, зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 23;
- зобов`язати Фермерське господарство «Ганна Плюс» (далі – ФГ «Ганна Плюс») повернути Головному Управлінню Держгеокадастру у Вінницькій області (далі – ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області) земельну ділянку, площею 10 га, яка знаходиться на території Ярузької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області за межами населеного пункту шляхом підписання акту прийому-передачі;
- стягнути з ФГ «Ганна Плюс» та ОСОБА_2 на користь прокуратури Вінницької області 5823 грн 75 к. витрат на сплату судового збору. 
       На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що  ОСОБА_2 використовував земельну ділянку площею 10 га, яка знаходиться за межами населеного пункту Ярузької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області на підставі державного акта на право постійного користування землею, який виданий відповідно до рішення 14 сесії 21 скликання Ярузької сільської ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області від 27 травня 1993 року, землю надано для ведення селянського (фермерського) господарства.
       Однак, як встановлено місцевою прокуратурою, рішення 14 сесії 21 скликання Ярузької сільської ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області від 27 травня 1993 року про надання у користування земельної ділянки ОСОБА_2 площею 10 га для ведення селянського (фермерського) господарства сільською радою народних депутатів не приймалося, державний акт на право постійного користування землею, виданий 21 липня 1993 року ОСОБА_2 всупереч вимог Земельного законодавства. 
       ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області ніяких дій щодо захисту свого порушеного права не вчиняло, позов про визнання акту на право постійного користування земельною ділянкою недійсним та повернення земельної ділянки у розпорядження ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області шляхом підписання акту прийому-передачі спірної земельної ділянки не подавало, що порушує інтереси держави.
       Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2018 року у справі відкрито загальне позовне провадження.
       Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 16 серпня 2018 року ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду від 27 березня 2018 року скасовано в частині відкриття провадження у справі за позовом Могилів-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до ФГ «Ганна Плюс» про повернення земельної ділянки та закрито провадження в цій частині.
       Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 13 березня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено ФГ «Ганна Плюс».
       Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 лютого 2020 року вказаний позов залишено без розгляду.
       Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 листопада 2020 року залучено до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 .
       Постановою Вінницького апеляційного суду від 17 листопада 2020 року ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду від 19 лютого 2020 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
       Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 12 квітня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, який виданий 21 липня 1993 року на підставі рішення Ярузької сільської Ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області від 27 травня 1993 року, зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 23. Зобов`язано ФГ «Ганна плюс» повернути ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області земельну ділянку, площею 10 га, яка знаходиться на території Ярузької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області за межами населеного пункту шляхом підписання акту прийому – передачі. Стягнуто в рівних частинах з ФГ «Ганна плюс» та ОСОБА_1 на користь прокуратури Вінницької області в розмірі 5823 грн 75 к. витрат на сплату судового збору.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлені судом фактичні обставини свідчать про те, що рішення 14 сесії 21 скликання Ярузької сільської ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області від 27 травня 1993 року про надання у користування земельної ділянки ОСОБА_2 площею 10 га для ведення селянського (фермерського) господарства сільською радою народних депутатів не приймалось, державний акт на право постійного користування землею, виданий 21 липня 1993 року ОСОБА_2 з порушеннями норм земельного законодавства.
       В апеляційній скарзі представниця ОСОБА_1 – адвокат Гримайло К. Л., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 12 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове – про відмову у позові. Вирішити питання розподілу судових витрат.
       Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що: суд першої інстанції не звернув уваги на технічну документацію по інвентаризації земельної ділянки та виготовленню державного акту на право постійного користування землею, у якій міститься пояснювальна записка із посиланням на рішення № 7 від 30 березня 1993 року Ярузької сільської ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області про надання спірної земельної ділянки в постійне користування ОСОБА_2 для створення селянського (фермерського) господарства; оспорюваний державний акт є актом орану місцевого самоврядування – Могилів-Подільської районної ради Вінницької області, яка не була залучена до участі у справі в якості відповідача, як і Ярузька сільська рада Могилів-Подільського району Вінницької області, на порушення вимог закону якими посилається прокурор, як на підставу позову. Вказувала, що усталена практика Європейського суду з прав людини забороняє виправляти помилки державного органу за рахунок осіб, яких вони стосуються. Звертала увагу, що земельна ділянка була видана для створення фермерського (селянського) господарства, відповідно з часу створення такого господарства стороною у спорі щодо користування земельною ділянкою є юридична особа – фермерське господарство, а не фізична особа, якій земельна ділянка була надана.
       Могилів-Подільська окружна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи та норм матеріального права, якими регулюються правовідносини сторін.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 377 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та закриває провадження у справі, зокрема, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
Судом встановлено, що згідно з Державним актом серії ВН від 21 липня 1993 року ОСОБА_2 на підставі рішення 14 сесії 21 скликання Ярузької сільської ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області від 27 травня 1993 року надана у постійне користування земельна ділянка площею 10 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Ярузької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області. Землю надано для ведення селянського (фермерського господарства). Державний акт складено у двох примірниках, з яких перший видано землекористувачеві ОСОБА_2 , другий зберігається у Могилів-Подільській районній раді народних депутатів Вінницької області. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 23 (а.с.13).
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Частинами другою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) визначено, що юридичні особи та фізичні особи – підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Статтею 20 ГПК України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.
Способи захисту прав на земельну ділянку визначено статтею 152 Земельного кодексу України (далі ЗК України). Зокрема, пункт «г» частини третьої цієї статті до таких способів відносить визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
Як убачається з позовної заяви заступник керівника Могилів-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави, в особі Головного управління держгеокадастру у Вінницькій області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство» (далі – Закон № 973-IV) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. 
У статті 2 Закону № 973-IV закріплено, що відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Спеціальним нормативно-правовим актом у таких правовідносинах є Закон № 973-IV.
За частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону № 973-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.
Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону № 973-IV).
Тобто можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.
Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Зі змісту положень статті 12 Закону № 973-IV вбачається, що земельні ділянки, що належать громадянам України – членам фермерського господарства на праві користування, входять до складу земель фермерського господарства.
З комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону № 973-IV можна зробити висновок, що після отримання фізичною особою земельної ділянки в постійне користування для створення фермерського господарства, фермерське господарство мало бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набути статусу юридичної особи. З цього часу землекористувачем земельної ділянки є фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. 
Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 388/1103/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 691/1148/17 та від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 02 жовтня 2019 року №922/538/19, від 22 жовтня 2020 року №922/1974/19.
Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України, у редакції чинній на момент видачі державного акта на право постійного користування землею, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Частина перша цієї ж статті у чинній редакції визначає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
За змістом частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію припинення речових прав відповідно до цього Закону, зокрема у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. 
Отже, правовим наслідком визнання недійсним державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, яка надана для створення фермерського господарства, після його створення є припинення користування земельною ділянкою фермерським господарством.
Тобто, внаслідок задоволення позову змінюється обсяг прав і обов`язків саме ФГ «Ганна Плюс», а не  ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_2 .
Оскільки фермерське господарство є юридичною особою, спори, пов`язані із використанням земельної ділянки, наданої для ведення фермерського господарства, розглядаються господарськими судами.
Як видно із витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФГ «Ганна Плю», засновниками якого були ОСОБА_2 з розміром статутного фонду 1000 грн 00 к., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , з розміром внеску по 100 грн 00 к. було зареєстроване 10 січня 2018 року.
Отже, у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна землекористувача і його обов`язки перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації, а тому сторонами у спірних правовідносинах є юридичні особи.
Таким чином, заявник звертаючись до суду загальної юрисдикції помилково визначив належність спору до загальної юрисдикції відповідно до змісту правовідносин та суб`єктного складу сторін спору як таких, що виникли на підставі Закону України «Про фермерське господарство».
Суд першої інстанції зазначені обставини не з`ясував та помилково відкрив провадження у справі і розглянув спір з порушенням правил цивільної юрисдикції. 
При цьому суд, всупереч принципу диспозитивності цивільного судочинства, установленого у статті 13 ЦПК України, постанова Вінницького апеляційного суду від 16 серпня 2018 року, якою провадження у справі в частині вимог прокурора до ФГ «Ганна Плюс» про повернення земельної ділянки закрито, вирішив і цю позовну вимогу, чим грубо порушив вимоги процесуального закону – вийшов за межі повноважень суду при розгляді справи.
Разом з тим апеляційний суд звертає увагу, що позовні вимоги прокурора до ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акта на право постійного користування земельною ділянкою не були предметом апеляційного оскарження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Могилів-Подільського районного суду Вінницької області від 27 березня 2018 року про відкриття провадження у справі, а відтак і предметом апеляційного перегляду під час розгляду цієї апеляційної скарги.
Тому, виходячи із зазначеного апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представниці ОСОБА_1 – адвоката Гримайло К. Л.: рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 12 квітня 2021 року підлягає скасуванню, провадження у справі необхідно закрити у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Одночасно слід роз`яснити Могилів-Подільській окружній прокуратурі в порядку пункту 1 частини 1 статті 255, статті 256 ЦПК України, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції господарського суду та протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови позивач вправі звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Оскільки прокурор необґрунтованого звернувся із вимогами до фізичної особи ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , з порушенням правил предметної юрисдикції спору, у зв`язку із чим відповідач поніс витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 8356 грн 62 к., то ці витрати необхідно стягнути з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 .
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 255, 256, 367, 374, 377, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, –

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представниці ОСОБА_1  – адвоката Гримайло К. Л. задовольнити частково.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 12 квітня 2021 року скасувати.
Провадження у справі за позовом Могилів-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, до ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, – Фермерське господарство «Ганна Плюс», про визнання державного акту недійсним закрити.
Роз`яснити Могилів-Подільській окружній прокуратурі, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції господарського суду та протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови позивач вправі звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Стягнути з Вінницької обласної прокуратури, вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, код ЄДРПОУ 02909909, на користь  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_1 , 8735 (вісім тисяч сімсот тридцять п`ять) грн 62 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
(Повний текст судового рішення виготовлено 21 жовтня 2021 року).

       Головуючий                                                О. С. Панасюк

       Судді:                                                        О. Ю. Береговий

                                                                       О. В. Ковальчук