Справа № 350/1333/20 
Провадження № 22-ц/4808/1254/21 
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.
               суддів:                        Девляшевського В.А., Томин О.О.
       з участю секретаря         Максимів Ю.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 24 травня 2021 року, у складі судді Бейка А.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні під`їзною дорогою,
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні під`їзною дорогою.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником будинковолодіння яке розташоване на переданій йому у приватну власність земельній ділянці в АДРЕСА_1 , площею 0,2124 га., з яких 0,1500 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, а 0,0624 га. - для ведення особистого селянського господарства.
Житловий будинок та господарські споруди побудовані ним у 1989 - 1990 роках у відповідності до виготовленого на його ім`я будівельного паспорта та дозволу на право виконання будівельних робіт №173 від 27.05.1987 року.
Відповідно до будівельного паспорта на забудову виділеної йому земельної ділянки за 1987 рік та генерального плану селища, між його господарством та господарством відповідачів передбачена дорога, як заїзд до господарства та земельної ділянки зі сторони центральної вулиці селища, зокрема з АДРЕСА_1 . Наявність вказаної під`їзної дороги, підтверджується свідоцтвами на забудову та рішенням Рожнятівського районного суду від 30 липня 1999 року. 
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановили на даному заїзді металеві ворота, побудували там дерев`яну дровітню, склали пиломатеріали та відходи пиломатеріалів чим чинять йому перешкоди у користуванні вказаним заїздом до його господарства та земельної ділянки.
Рішенням Рожнятівського районного суду від 24 травня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено. 
Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні під`їзною дорогою довжиною 37м 20 см та шириною 5м 20см по АДРЕСА_1 , яка проходить між господарством ОСОБА_3 та господарством ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зобов`язано їх демонтувати самовільно встановлені на даному заїзді металічні ворота, дровітню та очистити заїзд від пиломатеріалів та його відходів.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в сумі 4840,80 гривень.
В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначили, що працюючи в колгоспі «Більшовик» в смт. Перегінське їхня матір ОСОБА_4 згідно рішення загальних зборів колгоспу отримала земельну ділянку під будівництво житлового будинку, господарських споруд та ведення селянського господарства по АДРЕСА_1 в розмірі 0,23 га. Даний житловий будинок ними збудовано на спірній земельній ділянці у 1981 році.
Позивач працюючи головним лісничим у Лісокомбінаті отримав земельну ділянку під будівництво житлового будинку в розмірі 0,07 га у 1987 році, а будинок на ній збудував в 1991 році, встановив металічні стовпчики та огорожу, відмежувавши свою земельну ділянку від їхнього подвір`я та спірної земельної ділянки.
Вказують, що спірною земельною ділянкою їхня сім`я користується постійно, рішень щодо влаштування дороги між їхніми подвір`ями та земельною ділянкою селищна рада не приймала.
Зазначили, що позивач користується іншим заїздом до свого будинковолодіння, який розташований ближче до центральної дороги.
На думку відповідачів судом першої інстанції не залучено до участі в справі орган місцевої влади - Перегінську селищну раду.
Крім того, позивач по справі подарував частину належної йому земельної ділянки, яка межує з спірним заїздом своїй дочці ОСОБА_5 (0,0634 га для ведення ОСГ та 0, 0166 га) для будівництва житлового будинку та господарських споруд, а тому на думку відповідачів, ОСОБА_3 є неналежним позивачем по даній справі.
У зв`язку з наведеним, просять оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Правом на подачу відзиву ОСОБА_3 не скористався.
У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 заперечили вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просили відмовити в її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.
Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 самовільно встановили металеві ворота, дровітню, пиломатеріали та чинять перешкоди ОСОБА_3 у користуванні заїздом до його будинковолодіння.
З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Звертаючись до суду із позовом, позивач вказував на те, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 чинять йому перешкоди в користуванні під`їздною дорогою, яка передбачена генеральним планом селища.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.4,5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Частиною 3 ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
У відповідності до ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В той же час ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ)відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).
Із зазначеним позовом може звернутися також особа, яка відповідно до закону або договору має право володіння та користування майном, у тому числі у випадку, коли зазначені перешкоди чиняться власником такого майна. Позивач, пред`являючи негаторний позов, повинен довести належними, допустими, достовірними та достатніми доказами наявність в нього права власності та про створення йому саме відповідачем перешкод в користування та/або розпорядженні своїм майном.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони спору є суміжними землекористувачами.
Так, позивач ОСОБА_3 є власником будинковолодіння що розташоване на переданій йому рішенням сесії Перегінської селищної ради 05 лютого 2002 року у приватну власність земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 та підтверждується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ІФ №018350 (а.с. 24)
Згідно копії будівельного паспорта, а саме схеми виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель позивача ОСОБА_3 до будинковолодіння в АДРЕСА_1 передбачений проїзд (а.с.17-19).
Як вбачається з копій свідоцтв на забудову ОСОБА_4 (матері відповідачки ОСОБА_1 ) , ОСОБА_8 між господарствами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 передбачено спільний заїзд (а.с.20-23)
Актом комісії Перегінської ТГ від 04 серпня 2020 року, схемою земельної ділянки та фототаблицею до нього (а.с.5-9) підтверджено, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 чинять перешкоди у користуванні спільним заїздом позивачу ОСОБА_3 . Комісією встановлено, що на спірній ділянці знаходяться будівельні матеріали, залишки дерев`яних пиломатеріалів та залишки господарського реманенту також побудовано дерев`яний гараж.
Комісією рекомендовано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні дорогою ОСОБА_3 .
Так, рішенням Рожнятівського районного суду від 30 липня 1999 року зобов`язано ОСОБА_4 (матір відповідачки ОСОБА_1 ) не чинити перешкод ОСОБА_3 в користуванні дорогою довжиною 37 м 20 см, шириною 5 м 20 см, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , а також зобов`язано забрати з неї самовільно встановлені тимчасові споруди (а.с.10-11).
Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності дій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки позивачем надано суду належні та достатні докази на підтвердження того, що між їхніми господарствами існує заїзд на якому відповідачі неправомірно встановили металічні ворота, дровітню, пиломатеріали та їх відходи і таким чином чинять перешкоди позивачу у користуванні спільним заїздом.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не залучено до участі у справі орган місцевої влади - Перегінську селищну раду не заслуговують на увагу, оскільки у справі що переглядається, предметом дослідження є чинення перешкод у користуванні заїздом відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_3 , а прийняте рішення жодними чином не впливає на права Перегінської селищної ради.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення, такі доводи по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й правильної оцінки судом першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі Проніна проти України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 24 травня 2021 року - без зміни.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 жовтня 2021 року.

Головуюча                                                         О.В. Пнівчук
Судді:                                                                В.А. Девляшевський
О.О. Томин