Номер провадження: 22-ц/813/7034/21 
Номер справи місцевого суду: 522/13045/20
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1  у справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Науменка А.В. 20 січня 2021 року в м. Одеса,-

встановила:

У серпні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської )про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 2-4).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що йому на праві приватної власності належить кв. АДРЕСА_1 . Право власності набуто на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 22 квітня 2010 року за реєстровим №908 та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 09 липня 2020 року, номер запису про право власності 37279839, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 липня 2020 року за індексним номером 215996332. За вказаною адресою зареєстровані, але не проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 
Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей у квартирі не має і взагалі квартирою вони не цікавляться. Перешкод в користуванні квартирою ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачам не чинили. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном.
Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 вважає, що відповідачі втратили право користування кв. АДРЕСА_1 , у зв`язку із тривалою, понад 10 років без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат з утримання квартири, а тому позивач, як власник житла, вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачі створюють йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_6 було відмовлено(а.с. 88-89).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт посилається на те, що відповідачі, будучі сторонніми для нього особами, залишаючись зареєстрованими у квартирі, належній позивачу, перешкоджають останньому належним чином володіти та користуватися вказаною квартирою.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на дану квартиру позивачем набуто підставі договору купівлі-продажу від 22 квітня 2010 року, зареєстровано право власності на квартиру 09 липня 2020 року.
У вказаній квартирі зареєстровані  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та  ОСОБА_4  відповідно до відомостей №П1-151932-ю/л від 03 серпня 2020 року, наданих Департаментом надання адміністративних послуг ОМР.
Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу від 22 квітня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , його умовами не встановлений порядок та строк виселення ОСОБА_2 з зазначеної квартири.
Позивач вказував, що відповідачі не проживають у належній йому квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей у квартирі немає і, взагалі, квартирою вони не цікавляться.
При цьому, з відповіді на запит суду до відділу адресно-довідкової служби ГУ ДМС України в Одеській області вбачається, що один з відповідачів - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) зареєстрований за іншою адресою ніж та, що вказана у позові: АДРЕСА_2 .
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_4 , враховуючи, що у останнього не має реєстрації у зазначеній квартирі та, відповідно, відсутнє і право проживання у ній.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на положення статті 405 ЦК України, яка регулює питання втрати права користування житлом членами сім`ї власника житла, які проживають разом із ним. Крім того, позивач зазначає, що перешкод у користуванні квартирою ані позивач, ані інші члени сім`ї, відповідачам не чинили.
Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є членами сім`ї позивача ОСОБА_1 , про що останнім зазначено у позовній заяві.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою ст.383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у т.ч. житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. При цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження непроживання відповідачів у спірній квартирі більше одного року без поважних причин позивачем не надано, з клопотаннями про витребування доказів, виклик свідків, тощо, позивач до суду не звертався.
Не наведено таких доказів ОСОБА_1 і у апеляційній скарзі.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 18.10.2021 року. 

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе