П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року                                                                                  м. Київ
 
Справа № 22-12763                                                    Головуючий у 1-й інстанції: Ільєва Т. Г. 
Унікальний № 757/3479/19-ц                                                             Доповідач- Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Левенця Б. Б.
                                                                                 Невідомої Т. О.
 
за участю секретаря                           Осінчук Н. В.
                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня Олександр Миколайович, про визнання недійсним договору дарування, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування,- 
 
у с т а н о в и в:
 
У січні 2019 року  ОСОБА_3 пред`явив в суд позов до  ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 ; приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня О. М., про визнання недійсним договору дарування, в якому просив визнати недійсним договір від 22 липня 2016 року дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 353 (т. 1, а.с.4-5).
Позовні вимоги були обґрунтовані таким. 05 лютого 2015 року його батько ОСОБА_2 купив квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . З початку 2016 року ОСОБА_3 почав спостерігати, як шляхом обману ОСОБА_4 (громадянин Сполучених Штатів Америки) та ОСОБА_5 почали вчиняти дії, направлені на заволодіння вищезазначеної квартирою. ОСОБА_3 , маючи на меті збереження квартири батька від шахрайських дій ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , уклав з ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони 10 лютого 2016 року нотаріально посвідчений договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 4.1 зазначеного договору його було укладено строком на двадцять п`ять років: з 10 лютого 2016 року до 10 лютого 2041 року.
У травні 2017 року позивачу стало відомо, що його батькові потрібна коштовна операція на серці, яка потребує значних коштів. Використовуючи вказану обставину, ОСОБА_5 запропонував йому провести безкоштовно операцію за кордоном, а саме в Сполучених Штатах Америки, де постійно проживає його син ОСОБА_4 . При цьому він запропонував ОСОБА_2 переоформити на його сина ОСОБА_4 спірну квартиру шляхом укладання договору дарування, пообіцявши, що останній візьме на себе всі затрати, необхідні для проведення коштовної операції на серці за кордоном.
Проте ніякої операції на серці в Сполучених Штатах Америки  ОСОБА_2 проведено не було, вона була проведена за кошти позивача в ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України» 13 березня 2017 року.
В середині 2018 року ОСОБА_3 дізнався, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває справа № 757/48290/17-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання договору оренди розірваним та виселення. ОСОБА_3 навмисно не вписали відповідачем у справі, хоча договір оренди укладено саме з ним.
У подальшому, позивачу стало відомо про те, що 22 липня 2016 року ОСОБА_2 подарував квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , Громадянину Сполучених Штатів Америки ОСОБА_4 шляхом укладання договору дарування. 
 
У квітні 2020 року ОСОБА_2 (третя особа за первісним позовом) пред`явив в суд самостійний позов до  ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним договір дарування квартири від 22 липня 2016 року, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 353 (т. 1, а. с. 111-118).
Позовні вимоги були обґрунтовані таким. 05 лютого 2015 року ОСОБА_2 купив двокімнатну квартиру, житловою площею 30.30 кв. м. загальною площею 50,78 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Через деякий час в нього виникла потреба у проведенні термінової операції на серці, що потребувало значних коштів. Часткове вирішення потреби в коштах на проведення операції на серці позивач бачив через отримання коштів від різниці в ціні від здачі в оренду квартири по АДРЕСА_1 і проживання в іншій орендованій для його проживання квартири меншої площі, на околиці Києва за адресою АДРЕСА_2 .
Для досягнення цієї мети 10 лютого 2016 року ОСОБА_2 уклав в нотаріальній формі договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до зазначеного договору, ОСОБА_2 з одного боку, а з іншого боку його син ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за взаємною згодою уклали договір оренди зазначеної квартири.
Відповідно до п. 4.1 зазначеного договору його було укладено строком на двадцять п`ять років: з 10 лютого 2016 року до 10 лютого 2041 року.
22 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шупенею О. М. було посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого сторонами зазначеної угоди є: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (дарувальник), та з іншої сторони: ОСОБА_4 (обдарований), який проживає в Сполучених Штатах Америки, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Від імені ОСОБА_4 договір дарування квартири підписував, на підставі довіреності, яка посвідчена 17 лютого 2015 року ОСОБА_6 , консулом Генерального консульства в м. Чикаго, США, за реєстровим номером № 570/4-0062, ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .
Під час укладання зазначеного договору приватний нотаріус Київського нотаріального округу Шупеня О. М. попередив про те, що 10 лютого 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевкова О. В., як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, у відповідності до ст. 182 ЦК України провів державну реєстрацію за № 349, та посвідчив договір оренди квартири під АДРЕСА_5 , відповідно до якого ОСОБА_2 є орендодавцем з одного боку, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 орендарями з іншого боку.
Під час укладання зазначеного договору обдарованому було відомо, що зазначений договір укладається з дарувальником на вкрай невигідних умовах під впливом зазначених тяжких обставин. Цей договір не відповідає внутрішній волі дарувальника (передача майна в обмін на кошти для фінансування операції на серці, догляду медперсоналу в післяопераційний період).
01 жовтня 2016 року ОСОБА_2 захворів бронхітом, який не виліковувався. Консультативним висновком «Національного інституту фтізіатрії і пульмонології ім. Ф.Г. Яновського НАМН України» від 11 січня 2017 року ОСОБА_2 було рекомендовано звернутися до кардіології з метою термінового вирішення питання про протезування клапанів.
30 жовтня 2016 року ОСОБА_2 (користувач) з одного боку, та ОСОБА_1 (позичкодавець), що діяла на підставі договору від 10 лютого 2016 року оренди квартири під АДРЕСА_5 з іншого боку, уклали договір безкоштовного користування нерухомим майном. За цим договором позичкодавець передав користувачу у безоплатне користування на строк, що обумовлений цим договором, 1/2 частку квартири (кімнату) АДРЕСА_5 , яку користувач зобов`язався повернути позичкодавцеві після закінчення строку, встановленого цим договором.
03 березня 2017 року ОСОБА_2 було терміново прооперовано в Національному інституті серцево-судинної хірургії ім. М. М. Амосова АМН України.
Користуючись неперевіреною інформацією, син позивача від попереднього шлюбу, ОСОБА_7 , разом з керівником Первинної профспілкової організації ПАТ «Київська кондитерська фабрика «РОШЕН», колишньою дружиною, ОСОБА_8 , за допомогою працівників підприємств, на яких працюють керівниками змінили замки в квартирі за адресою АДРЕСА_1 та умовили сина ОСОБА_3 здати квартиру в суборенду невідомим особам без погодження іншого орендаря зазначеної квартири ОСОБА_1 . 
Новий власник квартири ОСОБА_4 не мав можливості встановити коло осіб, які проживали та проживають на підставі договорів суборенди в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зіткнувся з відвертим хамством та неповагою нових суборендаторів квартири відносно нього.
05 червня 2017  року дізнавшись, що квартиру фактично зайняла ОСОБА_8 , яка є керівником Первинної профспілкової організації ПАТ «Київська кондитерська фабрика «РОШЕН», в свою чергу власником якого є колишній Президент України ОСОБА_9 , ОСОБА_4 направив в його адресу заяву про розірвання договору оренди нерухомого майна та виселення.
06 жовтня 2017 року Печерським районним судом м. Києва було відкрито провадження у цивільній справі (Справа № 757/48290/17-ц суддя Новак Р. В.) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про розірвання договору оренди нерухомого майна та виселення.
 
26 жовтня 2020 року ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Підпалого В. В. було об`єднано в одне провадження позовні вимоги у цивільній справі № 757/41243/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування з цивільною справою № 757/3479/15-ц.
Мотивуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала, що в процесі розгляду справ останній стало відомо, що ОСОБА_2 , маючи за мету неповернення їй позики, уклав безвідплатний договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 , текст якого ОСОБА_1 став відомий тільки після ознайомлення з матеріалами цивільних справ 757/3479/19-ц та №757/48290/17-ц, а ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди зазначеної квартири, від 10 лютого 2016 року, який ОСОБА_1 уклала в нотаріальній формі.
Відповідно до зазначеного договору, ОСОБА_2 , з одного боку, а з іншого боку ОСОБА_1 , та його син, ОСОБА_3 , за взаємною згодою, уклали договір оренди зазначеної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 4.1 зазначеного договору його було укладено строком на двадцять п`ять років: з 10 лютого 2016 року до 10 лютого 2041 року.
Попередньо, в лютому місяці 2015 року, ОСОБА_5 запропонував директору ПП «ЮС-ЦЕНТР» ОСОБА_2 купити квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у його знайомого ОСОБА_10 .
На придбання квартири у ОСОБА_2 було тільки 80 000  тисяч доларів США, а 40 000 тисяч доларів США не вистачало. Тоді ОСОБА_1 та ОСОБА_5 запропонували добавити недостачу коштів під письмові гарантії ОСОБА_2 . Такими гарантіями ОСОБА_5 вважав розписку, що ОСОБА_2 начебто позичив кошти у його сина ОСОБА_4 . Позивач ОСОБА_1 також вважала гарантією розписку, але в якій було б прописано не тільки суму позичених коштів, а й додатково зазначено, що в разі отримання позики ОСОБА_2 візьме на себе обов`язок після купівлі зазначеної квартири, передати їй в оренду (з правом здачі в суборенду) терміном до повернення позичених коштів. Після узгодження зазначеного питання, 03 лютого 2015 року вона разом з ОСОБА_5 передали ОСОБА_2 40 000 тисяч доларів США. Отримавши зазначені кошти, 05 лютого 2015 року ОСОБА_11 уклав з ОСОБА_10 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
10 квітня 2015 року ОСОБА_2 додатково отримав від ОСОБА_4 позику в сумі 12 000 тисяч доларів США на ремонт придбаної квартири.
В процесі слухання зазначеної справи 27 липня 2016 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_5 , який діяв по дорученню від ОСОБА_4 , 304 483 грн 20 коп., що підтверджується відповідною розпискою, оригінал якої знаходиться в неї на зберіганні. При цьому ОСОБА_5 повернув ОСОБА_2 оригінал розписки від 10 квітня 2015 року про надання ОСОБА_2 позики в сумі 12 000 тисяч доларів США, яку він знищив.
Отримавши зазначені кошти, ОСОБА_4 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва (Справа № 753/8419/16-ц провадження № 2/753/4822/16) з відповідною заявою про відмову від позову та закриття провадження в зазначеній справі в частині заявлених ним позовних вимог. На підставі зазначеної заяви керуючись п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року провадження в цій справі, щодо стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в розмірі 12 000 тисяч доларів США було закрито.
28 вересня 2016 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 доларів США грошових коштів, що еквівалентно до національної валюти України - гривні за офіційним курсом валют Національного банку України станом на 22 квітня 2016 року (2 537 грн 36 коп. за 100 долар США), 507 472 грн 00 коп., 5 074 грн 72 коп. - судового збору, а всього: 512 546 грн 72  коп.
Під час слухання зазначеної справи в суді, діючи відносно неї недобросовісно, ОСОБА_2 , повернувши ОСОБА_4 всі кошти, які був винен, 22 липня 2016 року у приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Шупені О. М. посвідчив договір, відповідно до умов якого з однієї сторони:   ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (дарувальник), та з іншої сторони: ОСОБА_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , від імені якого по довіреності посвідченої 17 лютого 2015 року ОСОБА_6 , консулом Генерального консульства в м. Чикаго, США, за реєстровим номером № 570/4-0062 діяв ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (обдарований), уклали договір дарування квартири.
Відповідно до п.1 зазначеного договору дарувальник подарував, а обдарований прийняв в дар квартиру під АДРЕСА_5 .
На теперішній час ОСОБА_4 має намір продати цю квартиру та разом з ОСОБА_11 і ОСОБА_3 чинить їй перешкоди в користуванні.
З тексту зазначеного договору дарування, позивачу ОСОБА_1 стало зрозуміло, що він має удаваний характер, і ставить за мету не повернення їй коштів, у відповідності до рішення Дарницького районного суду м. Києва (Справа № 753/8419/16-ц провадження №2/753/4822/16) в розмірі 20 000 доларів США, оскільки на момент вчинення зазначеного правочину сторони знали про існування зазначеного боргу і діяли лише для вигляду. Реальна мета зазначеного правочину інша - це сумісна продаж зазначеної квартири, не повернення їй коштів позичених на її покупку, а також приховання справжніх намірів правочину, а саме: виведення нерухомості з власності позивача без отримання оплати за це майно під час існування майнового спору за участю позивача, як кредитора.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року відмовлено: у задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шупені О. М. про визнання недійсним договору дарування; у задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами на предмету спору ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування; у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування (т.5, а. с. 51-72).
 
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити (т. 5, а. с. 78-90).
Також не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити (т. 5, а. с. 92-103).
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, а тому  підлягає скасуванню (т.5, а. с. 157-165).
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказує, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню із одночасним ухваленням рішення про задоволення його позову та позову ОСОБА_1 (т. 5, а. с. 144-151).
 
Рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шупені О. М., про визнання недійсним договору дарування позивачем не оскаржується, а тому у цій частині апеляційним судом не переглядається.  
 
В суд апеляційної інстанції  ОСОБА_3  не з`явився, про місце та час апеляційного розгляду повідомлений належним чином (т. 5, а. с. 141-143).
Суд ухвалив розглядати справу у відсутність  ОСОБА_3 , оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , які підтримали свої апеляційні скарги та просили суд їх задовольнити; представника ОСОБА_4 , адвоката Перепьолкіної Ю. В., яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг та просила суд залишити оскаржуване рішення без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи кожної апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
При розгляді справи в суді першої інстанції встановлені наступні обставини.
5 лютого 2015 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_10 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
У подальшому ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони 10 лютого 2016 року уклали договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 4.1 зазначеного договору його було укладено строком на двадцять п`ять років: з 10 лютого 2016 року до 10 лютого 2041 року.
22 липня 2016 року ОСОБА_2 подарував квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , громадянину Сполучених Штатів Америки ОСОБА_4 шляхом укладання договору дарування.
 
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_2  районний суд виходив з такого.
Позивачем не було подано суду належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Позивачем не було надано документів, які підтверджують його тяжкий стан здоров`я на момент укладення оспорюваного договору. Виписки хворого ОСОБА_2 від 23 березня 2017 року, 07 квітня 2017 року, 01 червня 2017 року, 12 жовтня 2017 року, 13 листопада 2017 року, 25 червня 2018 року, 21 серпня 2019 року, 07 лютого 2020 року, 03 лютого 2020 року направлення на госпіталізацію від 28 грудня 2019 року та 16 січня 2020 року та висновок НІФІП ім. Ф.Г. Яновського НАМН України від 11 січня 2017 року. Тобто дані документи підтверджують стан здоров`я ОСОБА_2 після укладення договору та жодним чином не підтверджують, що 22 липня 2016 року договір дарування квартири ОСОБА_2 був вчинений під впливом тяжкої для нього обставини, у даному випадку - тяжкої хвороби.
На дату укладення та підписання оспорюваного Договору дарування ОСОБА_2 мав борг перед ОСОБА_4 , а тому посилання позивача на те, що ОСОБА_5 ніби то обіцяв провести ОСОБА_2 безкоштовну операцію в США, є нелогічними та безпідставними. 
26 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено мирову угоду на стадії виконання рішення, відповідно до умов якої, ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу передає у власність ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,78 кв. м.
Отже волевиявлення ОСОБА_2 було спрямоване на відчуження нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,78 кв. м., а договір дарування був укладений після апеляційного оскарження ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року у справі № 753/275/16-ц.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 районний суд виходив з такого.
ОСОБА_1 не надано жодних доказів того, що вона зверталась до органів державної виконавчої служби з метою примусового виконання ухваленого на її користь рішення. У Реєстрі боржників відомостей про ОСОБА_2 ,. як боржника, до теперішнього часу немає.
Спірна квартира є не єдиним майном ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта  ОСОБА_2 
ОСОБА_1 не додано до своєї позовної заяви доказів звернення до державної виконавчої служби з метою примусового стягнення суми боргу за рішенням суду у справі № 753/8419/16-ц, а також не надано доказів повернення державною виконавчою службою виконавчого документу стягувачу у зв`язку з неможливістю його виконання. Крім того, жодних обтяжень на інше нерухоме майно ОСОБА_2 до теперішнього часу в ході виконавчого провадження не накладено.
Одночасно районний суд зазначив, що навіть у випадку доведеності позову, ОСОБА_1 пропущено строки позовної давності для звернення до суду з позовом та причини пропуску позовної давності, на які вона посилалась, не можуть слугувати підставою для поновлення такого строку.
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 апеляційний суд  виходить з наступного.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.
Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовів ОСОБА_2   та   ОСОБА_1 відповідають обставинам справи.
Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовів ОСОБА_2   та   ОСОБА_1 , нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення  (т.5, а. с. 59-71).
Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційні скарги позивачів не містять. 
Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Ураховуючи викладене у контексті обставин даної справи та підстав заявленого ОСОБА_2 позову, останній на підтвердження своїх вимог про визнання договору дарування недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на відсутність його волевиявлення на дарування своєї квартири та укладення договору на вкрай невигідних умовах під впливом тяжких обставин.
У цій частині апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 у зв`язку з його недоведеністю.
 
Апеляційна скарга  ОСОБА_2 за своїм змістом є переважно викладом історії справи, змісту позовних вимог та позиції районного суду (т.5, а.с.94-99).
Аргументи  ОСОБА_2 щодо відсутності у справі документів, поданих через систему "Електронний суд", не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не підкріплені доказами щодо використання позивачем указаної системи в означений період. Звернення до районного суду з інформаційним запитом з цього приводу у липні 2021 року - через три місяці після ухвалення оскаржуваного рішення, апеляційний суд розцінює як створення штучних підстав для апеляційного перегляду та ревізії рішення на підставі тих доказів, які сторона, діючи на власний розсуд, не надала під час розгляду справи у районному суді.
Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що з виписки з історії хвороби № 1267 від 22.03.2017 кожній особі, яка має медичну освіту, зрозуміло, зокрема, що аортальна вада із перевагою недостатності IV ст. має свій розвиток декілька років, мітральна вада з перевагою недостатності III-IV ст. також має розвиток не один рік, також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.
У цій частині районним судом правильно встановлено, що всі консультативні виписки та виписки з історії хвороби ОСОБА_2 стосуються періоду з січня 2017 року до лютого 2020 року (т.1, а. с. 180-205; 231-242).
Отже переконливих доказів того, що в період укладення оспорюваного договору дарування - станом на липень 2016 року, ОСОБА_2 мав тяжкий перебіг певної хронічної хвороби або гострий перебіг певної тяжкої хвороби, суду не надано.
Посилання у апеляційній скарзі на відомості виписки № 38506 з медичної карти амбулаторного хворого № 38506 є неприйнятними, оскільки, по-перше, указаний документ не був наданий суду першої інстанції і апеляційна скарга не містить клопотання про його дослідження у якості нового доказу; по-друге, відомості указаного документа свідчать про те, що в період з 2005 року до 2017 року, тобто понад одинадцять років, позивач не звертався за медичною допомогою з приводу вади аортального клапану (т.5, 104-105).  
Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що спірний договір дарування квартири по суті є фіктивним, також не можуть бути прийняті у якості підстав для задоволення заявленого ним позову.
Відповідно до змісту заявлених  ОСОБА_2 вимог оспорюваний договір дарування укладений ним під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі. Тому договір підлягає визнанню недійсним за ст. 233 ЦК України (т.1, а.с.111-118; 209-216; 245-250).
 За правилами ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 за своїм змістом також є переважно викладом історії справи, змісту позовних вимог та позиції районного суду (т.5, а.с.79-87).
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у постанові № 372/3541/16-ц, відповідно до яких боржник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у нього зобов`язання щодо повернення позики, діє очевидно недобросовісно, та про те, що районний суд надав невірну оцінку наданим  ОСОБА_1 доказам щодо перебігу правовідносин сторін, відхиляються апеляційним судом як безпідставні.
У цій частині районним судом на підставі письмових доказів правильно встановлено, що, по-перше, квартира відчужена не на користь близької особи, а на користь іншого реального кредитора ОСОБА_2 - ОСОБА_4 ; по-друге, боржник ОСОБА_2 має інше майно, на яке може бути звернуто стягнення з метою погашення його боргу перед ОСОБА_1 . Водночас остання не вчиняла жодних дій щодо примусового стягнення боргу.
Оскільки доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки районного суду є достатньо аргументованими, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно детально відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland, № 49684/99, § 2)).
Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційні скарги немістять.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційних скаргах  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування залишити без змін.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року в частині вирішення позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складений 01 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                                      А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                  Б. Б. Левенець
 
Т. О. Невідома