Ухвала
Іменем України
 
07 грудня 2021 року
місто Київ
 
справа № 756/332/21
провадження № 61-15502ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасник справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діна Петрівна,
заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю 
«Кей-Колект»,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року, постановлену суддею Банасько І. М. та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, ухвалену колегією суддів: Желепи О. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції заявника
ОСОБА_1 у січні 2021 року звернулася до суду зі скаргою, у якій просила суд визнати протиправними та скасувати повідомлення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діни Петрівни (далі - приватний виконавець) від 16 грудня 2020 року про повернення виконавчого документа від 30 вересня 2020 року № 2-7690/2010 стягувачу без прийняття до виконання; зобов`язати приватного виконавця вчинити дії із закінчення виконавчого провадження № 63330492 та надіслати зазначений виконавчий документ разом з постановою про закінчення виконавчого провадження до суду.
Вимоги скарги обґрунтовувалися тим, що 17 жовтня 2020 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження та розпочато виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва у справі № 2-7690/2010 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») суми заборгованості за кредитним договором від 30 липня 2008 року № 11378594000 у розмірі 923 345, 92 грн, суми сплаченого державного мита у розмірі 1 700, 00 грн та суми сплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120, 00 грн, на підставі дубліката виконавчого документа, виданого Оболонським районним судом міста Києва згідно з ухвалою цього суду від 24 вересня 2020 року із вирішенням про поновлення строку на його пред`явлення до виконання.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 756/11571/20 скасовано ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року, якою видано дублікат виконавчого листа та поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Зазначене рішення суду апеляційної інстанції із заявою про винесення постанови про закінчення провадження у виконавчому провадженні № 63330492 з вимогою повернути виконавчий лист до Оболонського районного суду міста Києва заявником направлено приватному виконавцю.
Втім, приватний виконавець направила повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття його до виконання.
На переконання заявника, приватний виконавець повинна була діяти відповідності до пункту 5 частини першої та частини третьої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та закінчити виконавче провадження з поверненням виконавчого листа до Оболонського районного суду міста Києва у зв`язку зі скасуванням рішення, на підставі якого виданий виконавчий лист, а не повертати виконавчий лист стягувачу у зв`язку з пропуском встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, у задоволенні скарги відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, визначив, що приватний виконавець діяв у межах вимог Закону України «Про виконавче провадження», підставно повернув виконавчий документ стягувачу у зв`язку з пропуском строку пред`явлення його до виконання, оскільки тлумачення пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий лист, тобто судового рішення на виконання якого видано виконавчий лист.
Оскільки рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 листопада 2010 року у справі № 2-7690/2010 року не скасовано, вимоги скарги ОСОБА_1 є безпідставними.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 17 вересня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується, порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права.
На переконання заявника, оскільки дублікат виконавчого листа виданий на підставі ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року, яка скасована рішенням суду апеляційної інстанції, приватний виконавець мав закінчити виконавче провадження та повернути виконавчий документ до суду першої інстанції на підставі пункту 5 частини першої 
статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Заявник вважає, що положення пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є чіткими, тому не вимагають довільному тлумаченню, відповідно суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що наведена норма права не підлягає застосуванню у цій справі.
На користь такого висновку свідчить те, що суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції щодо видачі дубліката виконавчого листа, тому питання про поновлення строку пред`явлення його до виконання є похідним, а отже приватний виконавець не мав повертати виконавчий документ стягувачу у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання на підставі пункту 2 частини четвертої статті 4 наведеного Закону.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 вересня 2021 року справу № 756/332/21 призначено судді-доповідачеві Висоцькій В. С., судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Литвиненко І. В.
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2021 року ОСОБА_1 продовжено строк усунення недоліків касаційної скарги.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 грудня 2021 року справу № 756/332/21 призначено 
судді-доповідачеві Погрібному С. О.
Судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Ступак О. В.
Від ОСОБА_1 у грудні 2021 року надійшли документи на усунення недоліків касаційної скарги.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, після її перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності. Такий висновок Суд зробив з врахуванням такого.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 листопада 2010 року у справі № 2-7690/2010 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2008 року № 11378594000 у розмірі 923 345, 92 грн. Здійснено розподіл судових витрат.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2012 року у справі № 2605/15173/12 замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» його правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») у виконавчому провадженні № 24312014 з виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва у справі 
№ 2-7690/2010.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2012 року у справі № 2605/15171/12 здійснено заміну сторони виконавчого провадження у справі № 2-7690/10 - стягувача іншою юридичною особою, 
ТОВ «Кей-Колект», з правом грошової вимоги до ОСОБА_1 .
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року у справі № 756/11571/20 видано дублікат виконавчого листа Оболонського районного суду міста Києва № 2-7690/2010 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суми заборгованості за кредитним у розмірі 923 345, 92 грн та судових витрат стосовно боржника ОСОБА_1 ; поновлено ТОВ «Кей-Колект» строк пред`явлення до виконання зазначеного виконавчого листа № 2-7690/2010.
30 вересня 2020 року видано дублікат виконавчого листа Оболонського районного суду міста Києва № 2-7690/2010.
Постановою приватного виконавця від 17 жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63330492 з виконання виконавчого листа Оболонського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року 
№ 2-7690/2010, також цього ж дня винесено постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, про арешт коштів боржника, а також 23 жовтня 2020 року - про арешт майна боржника, про зняття арешту з коштів.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 756/11571/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року скасовано. У задоволенні заяви ТОВ «Кей-Колект» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відмовлено.
У зв`язку з ухваленням Київським апеляційним судом постанови від 03 грудня 2020 року у справі № 756/11571/20, заявою від 11 грудня 2020 року боржник ОСОБА_1 звернулася до приватного виконавця з вимогою винести відповідно до пункту 5 частини першої та частини третьої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанову про закінчення провадження у виконавчому провадженні № 633330492 та повернути виконавчий лист до Оболонського районного суду міста Києва, мотивуючи це тим, що скасовано рішення, на підставі якого видано дублікат виконавчого листа.
Постановами від 16 грудня 2020 року у ВП № 633330492 приватний виконавець, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 756/11571/20, керуючись абзацом 4 частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скасувала постанови, винесені у виконавчому провадженні № 633330492, зокрема й постанову про відкриття виконавчого провадження від 17 жовтня 2020 року з примусового виконання виконавчого листа від 30 вересня 2020 року № 2-7690/2010.
Також 16 грудня 2020 року, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 756/11571/20 та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 633330492 від 17 жовтня 2020 року з примусового виконання виконавчого листа від 30 вересня 2020 року № 2-7690/2010, приватний виконавець, керуючись пунктом 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» винесла повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що приватний виконавець, повертаючи виконавчий документ стягувачу, застосував наслідки пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, що встановлено апеляційним судом під час скасування ухвали суду першої інстанції, якою стягувачу такий строк був поновлений. Тобто, таке скасування не свідчить про скасування рішення суду, на підставі якого виконавчий документ видавався, оскільки таким рішенням є судове рішення про стягнення боргу, а не судове рішення про поновлення зазначеного строку.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із частиною першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).
За правилами пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону (частина перша статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
За правилом пункту 5 частини першої статті 39 наведеного Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Отже, наведені норми Закону (пункт 2 частини четвертої статті 4 та пункт 5 частини першої статті 39) визначають випадки, в залежності від яких виконавець повертає виконавчий документ стягувачу або закінчує виконавче провадження.
За наведених обставин, з метою визначення чи відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» дії приватного виконавця під час вчинення виконавчих дій у справі № 2-7690/2010 щодо виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 листопада 2010 року, визначальне значення мають фактичні обставини справи, які виникли після ухвалення цього рішення, тобто рішення, постановленого за наслідками вирішення спору (позову).
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішення суду першої інстанції від 12 листопада 2010 року ухвалено за наслідками розгляду позову банку щодо солідарного стягнення кредитної заборгованості, зазначене рішення набрало законної сили, судом видано виконавчий лист, зокрема стосовно боржника ОСОБА_1 , у подальшому здійснено заміну стягувача, видано дублікат виконавчого листа, поновлено строк для пред`явлення його до виконання.
За наведених обставин, враховуючи, що судом апеляційної інстанції скасовано рішення суду першої інстанції щодо видачі дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання у зв`язку з відсутністю підстав для поновлення цього строку, проте рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 листопада 2010 року, яким вирішено по суті позов банку та стягнуто кредитну заборгованість, не скасовано, наявні підстави для висновку, що вирішальне значення у цій справі (№ 756/332/21) має саме чинність судового рішення про задоволення вимог банку (№ 2-7690/2010).
Оскільки рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 листопада 2010 року у справі № 2-7690/2010 не скасовано, отже є чинним, відповідно у приватного виконавця були відсутні підстави закінчувати виконавче провадження у зв`язку із скасуванням рішення, на підставі якого виданий виконавчий лист, тобто на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Наведене дає підстави для висновку, що скасування рішення, на підставі якого видано дублікат виконавчого листа (ухвала), не є підставою для застосування вимог пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки таке застосувати може мати місце лише у разі скасування рішення, ухваленого за наслідками вирішення позову по суті.
За наведених обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що приватний виконавець, повертаючи стягувачу виконавчий документ у зв`язку з пропуском строку пред`явлення його до виконання підставно застосував положення пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Міркування ОСОБА_1 , що приватний виконавець у наведеній ситуації мав застосувати пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», є помилковим тлумаченням заявником наведеної норми.
Також помилковим є твердження заявника про те, що оскільки суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції щодо видачі дублікату виконавчого листа, відповідно питання про поновлення строку пред`явлення його до виконання є похідним, тому приватний виконавець не мав повертати виконавчий документ стягувачу у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання на підставі пункту 2 частини четвертої статті 4 наведеного Закону.
Наведений довід під час розгляду скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця щодо здійснення виконавчих дій у справі № 2-7690/2010 не має правового значення, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року скасовано рішення суду першої інстанції повністю: як щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, так і видачі дубліката виконавчого листа. Також потрібно врахувати, що суд апеляційної інстанції констатував відсутність підстав для поновлення пропущеного стягувачем строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та, як наслідок, відсутність підстав для видачі його дубліката. Тобто суд першочергово з`ясовує питання дотримання стягувачем строку, протягом якого може бути поданий виконавчий документ до виконання, у разі підтвердження поважних причин пропуску такого строку, суд вирішує питання про видачу його дубліката.
Отже, встановивши, що матеріали справи не містять доказів неправомірності дій чи незаконності рішення приватного виконавця щодо рішення про повернення виконавчого документа стягувачу, суди першої та апеляційної інстанцій підставно відмовили у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у є очевидно необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діни Петрівни, заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            І. Ю. Гулейков

                                                                                                            О. В. Ступак