Ухвала
18 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 338/158/19
провадження № 61-14979ск21
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Воробйової І. А. розглянув касаційну скаргу та доповнення до касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 липня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Старобогородчанська сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, про встановлення земельного сервітуту,  
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 липня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га з довжинами між точками «А», «Б», «В», «Г» 3,50 м, 17,72 м, 9,16 м, 12,57 м, 9,56 м, 4,68 м, 5,63 м, 9,28 м, 17,67 м, що розташована на АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_3 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20 жовтня 2006 року, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_2 , розташованих на АДРЕСА_2 . Вказані межі земельного сервітуту ухвалено прокласти у спосіб, зображений на схемі, що є додатком № 8 до висновку експертного дослідження від                  15 лютого 2019 року №007/02-19 судового експерта ОСОБА_4 .
У задоволенні решти позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 липня 2020 року залишено без змін.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року без змін.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
До Верховного Суду у вересні 2021 року ОСОБА_1 , подала касаційну скаргу та доповнення до касаційної скарги, у якій просить скасувати рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від  31 липня 2019 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від  03 липня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
Касаційна скарга в частині оскарження рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 03 липня 2020 року подана з пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого статтею 390 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2021 року, відмовлено                                   у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги,  касаційну скаргу та доповнення до касаційної скарги залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме: заявнику необхідно надати докази поважності пропуску строку на касаційне оскарження рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від  31 липня 2019 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від  03 липня 2020 року та докази сплати судового збору за подачу касаційної скарги.
У вересні 2021 року до суду касаційної інстанції надійшли матеріали на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 24 вересня 2021 року,  з яких вбачається, що заявником недоліки касаційної скарги не було усунуто. 
До касаційної скарги заявником не надано доказів, які підтверджують поважність пропуску строку на касаційне оскарження рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від  31 липня 2019 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від  03 липня 2020 року.
Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Разом з тим, право суду на поновлення строку не є безмежним.
Поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень 
у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, 
яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд 
не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження 
не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією 
із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа «Олександр Шевченко проти України» 
від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 
2003 року).
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися 
від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, 
а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Отже, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ 
є обов`язком осіб, які беруть участь у справі і безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, 
є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод.
Вирішуючи питання про поновлення строку на касаційне оскарження, судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним 
з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими 
і непереборними обставинами. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, 
що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.
Крім того, на адресу суду надійшло повторно клопотання ОСОБА_1 , про звільнення від сплати судового збору, у якому заявник посилається на скрутне матеріальне становище. 
У задоволенні клопотання слід відмовити з таких підстав.
Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати, враховуючи при цьому майновий стан сторони.
Згідно із частиною першою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
Єдиною підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати є врахування судом майнового стану.
Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з положеннями статті                    12 ЦПК України, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.
Надіслані заявником копії документів у повній мірі не відображають майнового стану заявника.
Оскільки, заявником не виконано вимоги статті 136 ЦПК України щодо надання доказів на підтвердження того, що його майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті ним судового збору, які б давали підстави для звільнення від сплати судового збору, відповідно до положень статті 136 ЦПК України, що відповідає статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу, заявлене клопотання не може бути задоволено.
Отже, станом на 18 жовтня 2021 року заявник вказані в ухвалі Верховного Суду від 24 вересня 2021 року недоліки не усунув.
Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання  ОСОБА_1  про звільнення від сплати судового зборувідмовити.
Касаційну скаргу та доповнення до касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 липня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Старобогородчанська сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, про встановлення земельного сервітуту, повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                        І. А. Воробйова