РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року
м. Рівне

Справа № 557/489/21
Провадження № 22-ц/4815/1178/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , в інтересах якої діє
ОСОБА_2 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 08 червня 2021 року у складі судді Оленич Ю. В., ухвалене в смт. Гоща Рівненської області повним текстом,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 , який діє в інтересах  ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Страхова група «ТАС» про стягнення невиплаченої суми страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, спричинених несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 13 січня 2018 року приблизно о 15 годині 15 хвилин водій  ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Opel Astra», д.н.з.  НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням дачний масив Нова Українка - Рівне, зі сторони вказаного дачного масиву у напрямку м. Рівне, неподалік електроопори №8Л116/2, що в межах Рівненського району Рівненської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на смугу зустрічного руху, не надавши перевагу водію, що рухався у зустрічному напрямку, де допустив зіткнення з автомобілем  «BMW 525», д.н.з.  НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який не мав технічної можливості уникнення зіткнення шляхом своєчасного застосування екстренного гальмування. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «BMW 525», д.н.з.  НОМЕР_2 ,  ОСОБА_5  та ОСОБА_6  від отриманих травм загинули на місці пригоди, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Відносно водія  ОСОБА_3  порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, яке перебуває на розгляді у Рівненському районному суді Рівненської області. У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Opel Astra», д.н.з.  НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в АТ «Страхова група «ТАС»згідно полісу АК9368751, ОСОБА_1 , яка є дружиною загиблого ОСОБА_6 , 20 серпня 2019 року звернулась до відповідача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду і заявами про виплату відшкодування моральної шкоди в розмірі 14 892 гривні та відшкодування понесених витрат на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 45 000 гривень, однак виплату відшкодування здійснено не було, що суперечить п. 27.3. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Виходячи з того, що станом на момент ДТП розмір мінімальної заробітної плати становив 3723 гривні, вважає, що загальний розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, становить 44 676 гривень. Окрім позивача, правом отримання даного відшкодування володіють також діти загиблого: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , тому ОСОБА_1 як дружині загиблого належить 1/3 із загального розміру страхового відшкодування. Просив суд стягнути зі страхової компанії на користь ОСОБА_1 14 892 гривні страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю чоловіка, та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 08 червня 2021 року вказаний позов задоволено. Стягнуто із Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 14 892 гривні. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» в доход держави  судовий збір в сумі 908 гривень.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком страховика у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором та обґрунтоване належними і достовірними доказами, здобутими в ході розгляду справи, що такий обов`язок відповідачем як страховиком дотриманий не був. 

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що кримінальне розслідування за фактом спірного ДТП ще триває та особу, винну у скоєнні ДТП встановлено лише обвинувальним актом, а не вироком суду. Зазначає, що ПрАТ «Страхова група «ТАС» не відмовляло позивачу у виплаті страхового відшкодування, а лише призупинило строк здійснення виплати страхового відшкодування до отримання документу щодо встановлення винної особи, яке набрало законної сили, оскільки у спірних правовідносинах ЦК України загальним нормативно-правовим актом, а Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - спеціальним нормативно-правовим актом, при розбіжності між якими перевага надається спеціальному, якщо він не скасований вданим пізніше загальним актом. Стверджує, що відсутність інформації про набрання законної сили рішенням у кримінальній справі щодо спірного ДТП зумовлює припинення строку перебігу строку прийняття страховиком рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування, тобто на момент розгляду цієї справи відсутній обов`язок страхової компанії провести страхову виплату. Покликається на положення ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є прямим наслідком цієї ДТП. Переконує, що оскільки факти, встановлені під час розгляду кримінальної справи щодо наявності чи відсутності вини водія, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем, у скоєнні ДТП, та настання смерті внаслідок цієї ДТП буде залежати, в тому числі, від наявності або відсутності обставин, що є підставами для задоволення або відмови у задоволенні позовних вимог, звернення до суду із цими позовними вимогами є передчасним. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Коневалик Андрій Васильович вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 13 січня 2018 року на автодорозі С-181527-Новоукраїнка-Ремель, за участю автомобіля «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та автомобіля «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , від отриманих травм на місці пригоди загинули пасажири автомобіля «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .. 

Вказані обставини підтверджуються довідкою №3018036538242768 про дорожньо-транспортну пригоду, свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданого виконавчим комітетом Садівської сільської ради Гощанського району Рівненської області 15 січня 2018 року (а.с. 13).

Відповідно до довідки про причину смерті №20 від 15 січня 2018 року, дата смерті ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті - масивна травма тіла з чисельними переломами кісток склепіння і пошкодження внутрішніх органів (а.с. 14).

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 13 січня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за №12018180000000051 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

18 квітня 2018 року у даному кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт, згідно якого  ОСОБА_3 обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, зокрема, в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб (а.с. 11-12).

Як вбачається із обвинувального акту, 13 січня 2018 року приблизно о 15 годині 15 хвилин, у світлу пору доби, в порушення вимог підпункту а) пункту 2.9 Правил дорожнього руху України,  водій ОСОБА_3 , перебуваючи в стані легкої степені алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням дачний масив Нова Українка - Рівне, зі сторони вказаного дачного масиву у напрямку м. Рівне, неподалік електроопори №8Л116/2, що в межах Рівненського району Рівненської області, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, пункту 10.1 та пункту 11.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, без необхідності здійснення обгону чи об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини, виїхав на смугу зустрічного руху, не надавши перевагу водію, що рухався у зустрічному напрямку, де допустив зіткнення з автомобілем  «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який не мав технічної можливості уникнення зіткнення шляхом своєчасного застосування екстренного гальмування. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від отриманих травм загинули на місці пригоди, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Порушення ОСОБА_3 вимог пункту 10.1 та пункту 11.3 Правил дорожнього руху України перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

На момент скоєння ДТП 13 січня 2018 року цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу «Opel Astra» з д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_4 , була застрахована у АТ «CГ «ТАС», що підтверджується полісом №АК9368751.

Позивач ОСОБА_1 та загиблий ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 1996 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 , виданого 22 листопада 1996 року виконкомом Садівської сільради Гощанського району Рівненської області.

Вони є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ці обставини стверджуються заявою ОСОБА_1 від 27 вересня 2018 року про коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди в зв`язку з смертю потерпілого.

Батьки загиблого ОСОБА_6 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 померли ІНФОРМАЦІЯ_4 та 11 грудня 2017 року відповідно, що стверджується даними свідоцтва про народження ОСОБА_6 та свідоцтв про смерть його батьків. 

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу невиплати відповідачем позивачу страхового відшкодування.

Так, 20 серпня 2019 року на адресу відповідача представником позивача було направлено заяви про виплату страхового відшкодування: моральної шкоди у розмірі 14 892 гривні (1/3 частки, що належить дружині загиблого - ОСОБА_6 ) та 45 000 гривень витрат на спорудження надгробного пам`ятника (арк. спр. 8, 9).  

На час розгляду справи виплата страхового відшкодування відповідачем не проведена, з посиланням на статтю 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до вимог якої, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Відповідачем у листі зазначено про припинення строку перебігу строку прийняття рішення за вих. №094 від 12 червня 2018 року, при наданні вироку суду по кримінальній справі, який вступив в законну силу, розгляд справи страховиком буде відновлено і по справі буде прийняте відповідне рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

За змістом цієї норми обов`язок з відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного з них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року за №199/1100/19.

Пунктом 36.1 ст. 36  Закону  України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. 

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Згідно зі статтею 27 Закону №1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2. статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.  

За змістом пункту 36.3. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Стягнення судом першої інстанції частини страхового відшкодування на користь позивачки відповідає вищенаведеним нормам закону та відповідає фактичним обставинам справи.

Покликання апеляційної скарги на те, що позивачкою не було надано документального підтвердження не надав страховику документального підтвердження того, що по справі щодо дорожньо-транспортної пригоди завершено провадження та ухвалено остаточне судове рішення, яке набрало законної сили, то вони апеляційним судом відхиляються, з тих міркувань, що нормами спеціального закону для спірних правовідносин - Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - не передбачено обов`язку потерпілої особи надання страховику рішення, яке набрало законної по дорожньо-транспортній пригоді.

Так, п. 34.1 ст. 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання        відомостей,        необхідних для своєчасного здійснення страхового
відшкодування.
Однак, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що страховою компанією вчинялись будь-які дії, спрямовані на отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов 'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Судом встановлено, що загиблий ОСОБА_6 був пасажиром, який загинув внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду. завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.
Суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад. пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи. які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК).

Отже, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Opel Astra» з д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_4 , ОСОБА_3 настає незалежно від його вини в дорожньо-транспортній пригоді 13 січня 2018 року.

Покликання апелянта на передчасність звернення до суду із цим позовом оцінюються апеляційним судом критично.

Як було зазначено вище, пунктом 36.1 ст. 36  Закону  України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. 

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Наведене свідчить про відсутність обов`язку позивача звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою відшкодування шкоди, а вказує на його можливість реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду. Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який регулює спірні правовідносини, не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання виплати страхового відшкодування, а особа, яка вимагає такої виплати, на власний розсуд може обрати - звернутися з заявою до страховика чи звернутися безпосередньо до суду.

Аналогічні висновки зробила Велика Палата Верховного суду у постанові від 11 грудня 2019 року по справі №465/4287/15

Потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди. Таке право, враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. У підпункті 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19).

Звернувшись з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявами про виплату відшкодування, ОСОБА_1 надала можливість відповідачу самостійно здійснити розслідування страхового випадку, причин та обставин його настання.

Згідно п. 34.1 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей. необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» самоусунулось від виконання покладеного на нього обов`язку щодо розслідування страхового випадку та отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Відсутність остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні не є підставою, що унеможливлює вирішення спору між сторонами щодо страхових виплат, оскільки шкода спричинена транспортним засобом в результаті дорожньо-транспортної пригоди відшкодовується незалежно від наявності чи відсутності в діях водія вини.

Проведення досудового розслідування кримінального провадження за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 13 січня 2018 року, є, у окремих випадках (коли встановлення вини є необхідною умовою для настання цивільно-правової відповідальності) підставою для переривання перебігу строків для прийняття страховиком рішення про здійснення страхового відшкодування в позасудовому порядку, однак не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення страхового відшкодування.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів (принцип диспозитивності). Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»залишити без задоволення.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 08 червня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2021 року.

Головуючий                                                        Н. М. Ковальчук 

Судді:                                                                С. В. Боймиструк 
                                       
                                               С. С. Шимків