Постанова                                           
Іменем  України  
 
24 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 278/725/20
провадження № 61-690св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2020 року у складі судді Грубіяна Є. О. та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Галацевич О. М., Миніч Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. 
Позов обґрунтовано тим, що вони з ОСОБА_2 мають спільну 
дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 червня 
2008 року з ОСОБА_2 стягувались аліменти на її користь на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 01 листопада 2007 року. ОСОБА_2 аліменти жодного місяця не сплачував, у зв`язку з чим за період з 01 листопада 2007 року по 
16 січня 2018 року у останнього виникла заборгованість у розмірі 
78 991,13 грн. Зазначена заборгованість була погашена ОСОБА_2 лише 17 лютого 2020 року. Вважала, що ОСОБА_2 повинен сплатити неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з 
ОСОБА_2 на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01 листопада 2007 року по 16 лютого 2020 року в розмірі 1 589 107,54 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області 
від 29 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що не можна погодитись з доводами позивача, що в діях відповідача наявна вина у виникненні заборгованості зі сплати аліментів за рішенням суду. Тим самим, суд погодився з доводами відповідача, що він не знав і не міг знати про існування, як судового рішення так і виконавчого провадження з приводу стягнення з нього аліментів. Суд дійшов висновку, що хоча судова справа про стягнення аліментів і була розглянута, проте відповідач фактично не знав про існування такого судового розгляду. У наданих на дослідження представником відповідача копій виконавчого провадження відсутній жоден документ, який би свідчив про те, що створені державними виконавцями та адресовані відповідачеві матеріали отримувались коли-небудь 
ОСОБА_2 у період часу з 2008 року по січень 2020 року.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Житомирського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 вересня 
2020 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що він не отримував ні копію заочного рішення Житомирського районного суду про стягнення з його аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина, ні повідомлення про відкриття виконавчого провадження. Копію рішення Житомирського районного суду від 13 червня 2008 року отримав 06 квітня 2020 року. Зазначене підтверджується наявними у справі доказами.
Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі  1/4 частини усіх видів доходів за заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 червня 2008 року за період з листопада 2007 року по січень 2018 року, оскільки вина відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів за цей період не доведена.  
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У січні 2021 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 
ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20  липня 2020 року у справі 
№ 362/4462/16 та від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що обов`язок доведення відсутності вини з виникнення заборгованості зі сплати аліментів покладається виключно на боржника. У той же час ОСОБА_2 при розгляді цієї справи не надав жодного доказу того, що він вжив всіх залежних від нього заходів щодо зобов`язання зі сплати аліментів.    

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів призначено до розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У березні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, у якому він просив вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільного сина ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області 
від 13 червня 2008 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 01 листопада 2007 року.
13 червня 2008 року Житомирським районним судом Житомирської області на виконання заочного рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 червня 2008 року видано виконавчий лист 
№ 2-251.
Постановою старшого державного виконавця ВДВС Житомирського РУЮ Юрчук О. П. від 17 липня 2008 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-251 виданого 13 червня 2008 року, виконавче провадження № 8257693.
Згідно із разрахунком старшого державного виконавця Тарнавської А. М. заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 згідно виконавчого листа від 13 червня 2008 року № 2-251, станом на 16 січня 2018 року загальний розмір заборгованості зі сплати аліментів становить 78 991,13 грн.
17 лютого 2020 року ОСОБА_2 було сплачено 126 521,70 грн в оплату боргу за виконавчим провадженням № 8257693, що підтверджується квитанцією від 17 лютого 2020 року № 8.
Постановою старшого державного виконавця Житомирського районного відділу ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Тарнавською А. М. від 20 лютого 2020 року закінчено виконавче провадження № 8257693 у зв`язку з погашенням заборгованості в повному обсязі.
Позиція Верховного Суду 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. 
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись                 як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. 
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. 
У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить            правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що вина ОСОБА_2 у простроченні сплати аліментів відсутня, оскільки останній довів, що не знав і не міг знати про існування, як судового рішення про стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина, так і виконавчого провадження з приводу стягнення з нього аліментів. 
З оглянутої в апеляційній інстанції цивільної справи № 2-251/08 суд апеляційної інстанції встановив, що 02 листопада 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Ухвалою Житомирського районного суду від 07 грудня 2007 року цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 була призначена до розгляду на 14 год. 30 хв. 22 січня 2008 року.
У протоколі судового засідання від 22 січня 2008 року зазначено, що в судове засідання з`явилась позивач, відповідач не з`явився, не повідомивши причину неявки. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази про направлення судом судової повістки ОСОБА_2 на 22 січня 2008 року та отримання ним повістки, як і докази про повернення судової повістки до суду із відміткою про неможливість її вручення ОСОБА_2 .
Повторно справа відкладалася на 06 лютого, 11 березня, 04 квітня, 15 травня та 13 червня 2008 року. У протоколах судових засідань зазначено, що відповідач до суду не з`явився, причини неявки не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Однак, в матеріалах справи відсутні докази про направлення судом судової повістки ОСОБА_2 на 06 лютого, 11 березня, 04 квітня, 15 травня та 
13 червня 2008 року та отримання ним повісток, як і докази про повернення судових повісток до суду із відміткою про неможливість її вручення ОСОБА_2 .
У матеріалах справи наявний супровідний лист від 13 червня 2008 року 
№ 2-25108 про направлення ОСОБА_2 копії судового рішення за адресою: АДРЕСА_1 . У той же час, матеріали справи не містять доказів про те, що суд першої інстанції направляв копію судового рішення 
ОСОБА_2 для відома рекомендованим листом і останній його отримував.
Згідно із письмової заяви ОСОБА_2 ознайомився з матеріалами цивільної справи № 2-251/08 та отримав копію заочного рішення Житомирського районного суду від 13 червня 2008 року - 06 квітня 2020 року. Матеріали справи не містять інших доказів дати отримання відповідачем заочного рішення Житомирського районного суду Житомирської області 
від 13 червня 2008 року, ніж 06 квітня 2020 року.
Крім того, постановою старшого державного виконавця ВДВС Житомирського РУЮ Юрчук О. П. від 17 липня 2008 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-251, виданого 13 червня 2008 року, виконавче провадження № 8257693.
У матеріалах виконавчого провадження взагалі відсутній супровідний лист про направлення ОСОБА_2 копії постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом про стягнення з його на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , який міг би підтвердити той факт, що відповідачу було відомо про відкриття виконавчого провадження.
Починаючи з моменту відкриття виконавчого провадження № 8257693 
17 липня 2008 року та до його закінчення 20 лютого 2020 року, в матеріалах виконавчого провадження не міститься жодного доказу, який міг би підтвердити з`явлення відповідача до державного виконавця до 06 квітня 2020 року чи отримання ОСОБА_2 поштових відправлень від державного виконавця.
Перші супровідні листи направленні Житомирським РВ ДВС Давидовичу І. В. по виконанню виконавчого листа від 13 червня 2008 року № 2-251 за адресою: АДРЕСА_1 , датовані 13 лютого 2020 року.
Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що протягом всього часу перебування виконавчого листа про стягнення аліментів із ОСОБА_2 на виконанні, а цей період становить 12 років, ОСОБА_1 жодного разу не зверталася до державної виконавчої служби зі скаргами про притягнення відповідача до відповідальності за ухилення від виконання судового рішення. Крім того, ОСОБА_1 не зверталася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця щодо виконання судового рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_2 .
Натомість ОСОБА_1 щомісячно зверталася до державної виконавчої служби із заявою про видачу їй довідки про ухилення ОСОБА_2 від сплати аліментів. Позивач у період з 2008 року по 2015 рік перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення, як особа, що отримувала допомогу в разі ухилення від сплати аліментів другим із батьків.
Відразу після отримання повідомлень з Житомирського РВ ДВС, відповідач 17 лютого 2020 року повністю погасив заборгованість по аліментах.
Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі 
№ 278/725/20 (провадження № 61-690св21).
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, ухвалив рішення про відому у задоволенні позову, застосувавши частину першу 
статті 196 СК України у відповідності до висновку, викладеному у зазначеній вище постанові Верховного Суду, що спростовує доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, спростовуються наведеними вище положеннями законодавства України та по своїй суті зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області 
від 29 вересня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду 
від 17 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян 
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович