ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

01 грудня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/1232/21
Головуючий у першій інстанції – Меженнікова С. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1426/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Харечко Л.К.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В., 
секретар – Позняк О.М.,

учасники справи: позивач-відповідач – ОСОБА_1 , відповідач-позивач – ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2021 року, повний текст якої складений 06.09.2021 у м. Чернігів, 
                                       У С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 10.08.2021 (а.с. 92-94) просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право особистої приватної власності на господарські споруди домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: гараж « НОМЕР_1 », загальною площею 56,3 кв.м, сарай «Б1», загальною площею 21,6 кв.м, літню кухню «Б1», загальною площею 31,6 кв.м, гараж «Б2», загальною площею 21,6 кв.м, сарай «В1», загальною площею 35,5 кв.м, сарай «в 1», загальною площею 10,2 кв.м, сарай «Г1», загальною площею 29,4 кв.м, погреб «г», загальною площею 15,1 кв.м., мотивуючи свої вимоги тим, що дані господарські споруди були збудовані за її особисті кошти за час окремого проживання з ОСОБА_2 , а тому вони є її особистою власністю, а також просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку за вказаною адресою та прибудинкових споруд, а саме погреба «а2», загальною площею 6 кв.м., провести розподіл судових витрат.
14 червня 2021 року відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виділ в натурі 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та встановлення порядку користування земельною ділянкою за даною адресою. Обгрунтовував свої вимоги тим, що на підставі рішення виконкому Михайло-Коцюбинської селищної ради від 16.02.1996 № 10 йому було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок разом з приналежними до нього будівлями від 21.02.1996. Будинок побудовано в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , який розірвано постановою Чернігівського апеляційного суду від 23.10.2019.
Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.09.2021 провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю частини господарських споруд по АДРЕСА_1 , набутих за час окремого проживання, закрито на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України, оскільки вказані вимоги аналогічні її вимогам у справі № 748/1785/20, в якій рішення суду набрало законної сили.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вищевказану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, вважає оскаржувану ухвалу такою, що не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, судом порушено норми процесуального права, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. 
Доводи скарги зводяться до того, що у справі № 748/1785/20 вирішувалось питання щодо будівництва на праві власності будинку, а не щодо господарських споруд, які будувались ОСОБА_1 особисто за власні кошти в той період, коли відповідач вже не проживав за адресою спірного домоволодіння, про що він сам повідомив у тій справі. 
Крім того звертає увагу, що суд передчасно розглянув клопотання сторони відповідача, підготовче засідання у справі не було закрите, суд вирішив питання без виходу до нарадчої кімнати, не вислухавши думки ОСОБА_1 як позивача за первісним позовом.        
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем за первісним позовом не подавався. 
Вислухавши суддю – доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Отже, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 637/1024/18).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої цієї статті позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.
Отже, пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України підлягає застосуванню якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Аналогічні висновки викладені в постанові ВПВС від 20.06.2018 у справі № 761/7978/15-ц.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.
Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.
З матеріалів справи №748/1785/20 вбачається, що у серпні 2020 року ОСОБА_1 зверталась з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання та припинення шлюбних відносин, визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання, зокрема, просила визнати її особистою приватною власністю житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що за час окремого проживання з ОСОБА_2 та припинення фактичних шлюбних відносин з ним, вона постійно працювала і відповідно мала постійний стабільний дохід, брала позики і за власні кошти побудувала будинок з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 жодним чином в будівництві участі не приймав, коштів не надавав, спірний житловий будинок з надвірними будівлями був збудований за власні кошти ОСОБА_1 та зданий нею в експлуатацію за час окремого проживання з відповідачем.
Колегія суддів звертає увагу на наявний в матеріалах вищевказаної справи технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 , копія якого була надана ОСОБА_1 при зверненні з позовом. Так, відповідно до технічної характеристики будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою, до складу господарських будівель та споруд, зокрема, входили:  гараж «а3», загальною площею 56,3 кв.м, сарай «Б1», загальною площею 21,6 кв.м, літня кухня «Б11», загальною площею 31,6 кв.м, гараж «Б2», загальною площею 21,6 кв.м, сарай «В1», загальною площею 35,5 кв.м, сарай «в1», загальною площею 10,2 кв.м, пригребиця «Г1», загальною площею 29,4 кв.м, погріб «г1», загальною площею 15,1 кв.м. (а.с. 18-зв. справа № 748/1785/20). 
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від  02.02.2021 у вказаній справі, яке набрало законної сили, в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю (а.с. 116-118).
З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги у раніше розглянутій справі тими ж самими обставинами, з посиланням на ті ж самі норми закону, що й у цій справі, суб`єктний склад сторін у справах, підстави позовів є тотожними, при цьому предметом позову у справі, що розглядається, є ті ж самі надвірні господарські будівлі у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , щодо яких спір вже було вирішено судом у справі № 748/1785/20, рішення в якій набрало законної сили, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Доводи скаржниці щодо відмінності її вимог у даній справі від вимог у справі № 748/1785/20 є неспроможними.
Твердження ОСОБА_1 про те, що суд передчасно розглянув клопотання сторони відповідача, підготовче засідання у справі не було закрите, суд вирішив питання без виходу до нарадчої кімнати, не вислухавши думки ОСОБА_1 – не заслуговують на увагу, зводяться до власного тлумачення норм права та спростовуються матеріалами справи. Так, з протоколу судового засідання від 06.09.2021 вбачається, що у підготовчому судовому засіданні були присутні сторона відповідача за первісним позовом та представник ОСОБА_1 – адвокат Данич О.С., повноваження якого підтверджуються належним чином (а.с. 89, 90).  У судовому засіданні головуюча суддя доповіла клопотання відповідача про закриття провадження у справі, вислухала думку представника позивачки ОСОБА_3 з цього приводу, після чого суд видалився до нарадчої кімнати, а по виходу з неї учасникам справи було оголошено ухвалу, роз`яснено право на її оскарження (а.с. 120-122).           
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування законної і обгрунтованої ухвали суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складений 01.12.2021.

Головуюча                                    судді: