Ухвала 
15 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 640/15421/15-ц
провадження № 61-11329ск21
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 травня 2021 року у справі за позовом Кредитної спілки «Самопоміч» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Кредитної спілки «Самопоміч» про розірвання договору про іпотечний кредит та кредитного договору,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2015 року Кредитна спілка «Самопоміч» (далі - КС «Самопоміч») звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість, визначену (розраховану) станом на 14 грудня 2016 року у загальному розмірі 937 135,81 грн, яка складається із заборгованості за договором про іпотечний кредит від 03 липня 2012 року № ДКД-00118 у розмірі 693 542,85 грн, з яких 139 980,24 грн - сума заборгованості за кредитом (сума неповерненого кредиту) та 553 562,61 грн - заборгованості зі сплати відсотків; а також заборгованості за договором про іпотечний кредит від 03 лютого 2015 року № ДКД-00019 у розмірі 243 592,96 грн, з яких 69 300,00 грн - заборгованість за кредитом (сума неповерненого кредиту) та 174 292,96 грн - заборгованість зі сплати відсотків.
У грудні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись із зустрічним позовом до КС «Самопоміч», в якому просили визнати недійсним договір кредитування від 03 липня 2012 року № ДКД-00118, укладений між КС «Самопоміч» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; визнати недійним іпотечний договір від 04 липня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та КС «Самопоміч», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палевою О. М. та зареєстрованого у реєстрі за № 2445; визнати недійсним договір іпотечного кредитування від 03 лютого 2015 року № ДКД-00019, укладений між КС «Самопоміч» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; зобов`язати КС «Самопоміч» повернути ОСОБА_1 правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі по 20 000,00 грн кожному.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року позов КС «Самопоміч» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь КС «Самопоміч» суму заборгованості (суму неповернутого кредиту) за договором про іпотечний кредит від 03 липня 2012 року № ДКД - 00118, яка станом на 14 грудня 2016 року становить 139 980,24 грн, та суму заборгованості (суму неповернутого кредиту) за договором про іпотечний кредит від 03 лютого 2015 року № ДКД - 00119, яка станом на 14 грудня 2016 року становить 69 300,00 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Постановою Харківського апеляційного суду від 24 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення, апеляційну скаргу КС «Самопоміч» задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року щодо відмови у задоволенні позову КС «Самопоміч» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення відсотків скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Позов в цій частині задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь КС «Самопоміч» заборгованість за відсотками за договором про іпотечний кредит від 03 липня 2012 року 
№ ДКД - 00118 у розмірі 104 601,19 грн та договором про іпотечний кредит від 03 лютого 2015 року № ДКД-00019 у розмірі 6 002,35 грн.
06 липня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені судові рішення.
Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2021 року поновлено строк на касаційне оскарження, водночас касаційну скаргу залишено без руху з підстав невідповідності касаційної скарги вимогам статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та несплати судового збору. Зокрема, встановлено, що на порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України заявники у касаційній скарзі не вказали підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 
У касаційній скарзі заявники посилалися на недослідження зібраних у справі доказів, проте, зважаючи на зміст пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, не зазначили яких конкретних доказів це стосується, не виклали висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, що унеможливлювало вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
Для усунення зазначених вище недоліків заявникам надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали, а також попереджено про наслідки невиконання ухвали.
У серпні 2021 року на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху заявники надіслали уточнену касаційну, клопотання про звільнення від сплати судового збору, а ОСОБА_3 - клопотання про відкликання касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2021 року заяву ОСОБА_3 про відкликання касаційної скарги задоволено. Касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 травня 2021 року повернуто заявниці. Клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги задоволено частково, зменшивши його до 5 000,00 грн. Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без руху. Для усунення зазначеного вище недоліку заявникам надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали, а також попереджено про наслідки невиконання ухвали.
26 жовтня 2021 року на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху заявники сплатили судовий збір.
Проте заявники не виконали вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху в частині необхідності належного зазначення підстав касаційного оскарження.
В уточненій касаційній скарзі заявники як на підставу касаційного оскарження посилаються на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Проте, стверджуючи про неправильне застосування норм матеріального права, заявники не зазначили з яких передбачених пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав оскаржуються судові рішення.
Заявники зазначають, що відповідно до пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Проте зазначення у такий спосіб підстави касаційного оскарження судових рішень є неповним та не відповідає вимогам пункту 4 частини другої статті 389 та пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України. 
Так, відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Посилаючись на пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України заявники не обґрунтували зазначену підставу касаційного оскарження, не зазначали на підставі яких саме недопустимих доказів суд встановив обставини та як це вплинуло на розгляд справи.
Верховний Суд наголошує, що формальне зазначення підстав касаційного оскарження судового рішення без належного їх обґрунтування, не є виконанням вимог процесуального закону щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
Таким чином, ухвала Верховного Суду від 28 липня 2021 року про залишення касаційної скарги без руху не виконана, а отже, касаційна скарга не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, що перешкоджає суду вирішити питання про відкриття касаційного провадження. 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.
Тому касаційна скарга  ОСОБА_1 та ОСОБА_4  підлягає визнанню неподаною та поверненню заявникам.
Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 травня 2021 рокувважати неподаною та повернути заявникам.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особам, які подали касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                             В. В. Яремко