Справа № 304/296/15-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        26 жовтня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Джуги С.Д., Бисаги Т.Ю., 
за участі секретаря – Кекерчень М.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Перечинського районного суду від 01 грудня 2016 року (головуючий суддя Ганько І.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , Перечинської міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: районне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Перечинської районної ради Закарпатської області про визнання незаконними і скасування рішень і свідоцтва про право власності та виділ частки майна у праві спільної часткової власності, 

в с т а н о в и в :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Перечинської міської ради, третя особа – районне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Перечинської районної ради, про визнання незаконними і скасування рішень та свідоцтва про право власності, виділ частки майна у праві спільної часткової власності.
Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.02.1968 за № 168 ОСОБА_3 належить 1/8 частина домоволодіння АДРЕСА_1 ; згідно договору дарування від 24.08.1970 за № 1086 позивачці ОСОБА_3 належить 5/16 частин домоволодіння (будинку з надвірними спорудами) АДРЕСА_2 ; на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.1989 № 2069 за ОСОБА_3 зареєстровано 1/16 частину домоволодіння (будинку з надвірними спорудами) АДРЕСА_3 .
Таким чином, у сукупності позивачу ОСОБА_3 на підставі вказаних правовстановлюючих документів належить 1/2 (8/16) частина домоволодіння АДРЕСА_4 . 
ОСОБА_4 набуло статусу міста з 2004 року згідно постанови Верховної Ради України №1592-IV від 04.03.2004.
Відповідач ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину від 27.07.1993 є власником 1/2 частини спірного житлового будинку в АДРЕСА_4 .
Позивач зазначала, що відповідач разом зі своєю дружиною проживає у вказаному будинку, користується ним у цілому, вважає себе одноосібним власником, змінив замки на воротах, позбавив позивачку можливості користуватися належною їй 1/2 частиною домоволодіння.
У добровільному порядку домовленості про виділ чи поділ будинку відповідач досягти не хоче. 
Вказувала, що рішенням виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 45 від 16.09.1993 за заявою ОСОБА_2 узаконено йому раніше побудовані приміщення: кімнату площею 18,7 кв.м., житлову кімнату площею 15,3 кв.м. та побудовану над ними господарського приміщення, розміром 8,4 м х 2,8 м, при домоволодінні АДРЕСА_4 , яке належить йому на праві співвласності.
Іншим рішенням виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 48 від 28.08.1997 прийнято в експлуатацію та затверджено акт здачі в експлуатацію прибудови розміром 5,10 м х 8,40 м до житлового будинку АДРЕСА_4 , яке належить ОСОБА_2 на праві співвласності. 
На підставі цього рішення № 48 від 28.08.1997 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право особистої власності від 25.09.1997 на прибудову «А'» до житлового будинку у АДРЕСА_4 .
Вказані рішення виконкому від 16.09.1993 та від 28.08.1997, а також свідоцтво про право особистої власності від 25.09.1997 ОСОБА_2 позивачка вважає незаконними. 
Зазначає, що спірна прибудова – це літня кухня під літерою «Б», котра у технічному паспорті відображена як приміщення № 6, за виданим  ОСОБА_2  спірним свідоцтвом від 25.09.1997, входить до складу прибудови «А'», хоча таке приміщення існувало (за одними твердженнями позивача було зведене у 50-х роках а.с. 142, за іншими – зведене у період із кінця 1989 по липень 1993) на час видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.1989 та входило до спадкової маси.
Таку прибудову зведено до моменту набуття ОСОБА_2 права спільної часткової власності на 1/2 частину домоволодіння (згідно свідоцтва про право на спадщину від 27.07.1993).
Оскільки домоволодіння належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності по 1/2 частці, тому позивач вважає, що і прибудова під літ. А' (літня кухня) збудована до набуття такого права має перебувати у частковій власності, а відтак вважала, що рішення виконкому та свідоцтво про право особистої власності підлягають скасуванню.
Просила скасувати та визнати незаконними рішення виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 45 від 16.09.1993; рішення виконкому № 48 від 28.08.1997; свідоцтво про право особистої власності б/н від 25.09.1997 на прибудову А' до житлового будинку, що розташований у АДРЕСА_4 , видане виконавчим комітетом Перечинської селищної ради народних депутатів на ОСОБА_2 ; визнати приміщення, яке у технічному паспорті від 28.03.2014 на житловий будинок АДРЕСА_4 вказане під № 7, площею 15.2 м. кв., об`єктом спільної часткової власності між нею та відповідачем ОСОБА_2 ; виділити їй в натурі 1/2 частину вказаного домоволодіння; встановити їй порядок користування земельною ділянкою, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_4 відповідно до 1/2 частки у домоволодінні.
В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача адвокат Шелельо Л.Б. подала заяву, в якій просила залишити позов в частині вимог про визнання приміщення, яке у технічному паспорті від 28 березня 2014 року на житловий будинок АДРЕСА_4 вказане під № 7, площею 15.2 м. кв. об`єктом спільної часткової власності між нею та відповідачем ОСОБА_2 та встановлення їй порядку користування земельною ділянкою, на якій розташоване вказане домоволодіння без розгляду.
Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 23.11.2015 позовну заяву ОСОБА_3 у частині вимог про визнання об`єктом спільної часткової власності приміщення, площею 15.2 м. кв., яке у технічному паспорті від 28.03.2014 на житловий будинок АДРЕСА_4 вказане під № 7, та встановлення ОСОБА_3 порядку користування земельною ділянкою, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_4 відповідно до 1/2 частки у домоволодінні – залишено без розгляду (т. 2 а.с. 139-140).
Таким чином, позивачка, посилаючись на положення ст. ст. 21, 114, ч. 1 ст. 261, 358, 361, 364, ч. 5 ст. 376, 393 ЦК України, остаточно просила визнати незаконними та скасувати: рішення виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 45 від 16.09.1993; рішення виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 48 від 28.08.1997; видане ОСОБА_2 свідоцтво про право особистої власності від 25.09.1997; виділити позивачу 1/2 частку із домоволодіння АДРЕСА_4 .
Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Проведено поділ в натурі житлового будинку АДРЕСА_4 відповідно до варіанту № 1 висновку № 8901 судової будівельно-технічної експертизи від 29.07.2016 № 8901, а саме:
- виділено ОСОБА_3 , як другому співвласнику, згідно Плану реального розподілу приміщень житлового будинку по АДРЕСА_4 наступне нерухоме майно: кухня, площею 7,8 кв.м.; суміщений санвузол, площею 5,4 кв.м.; житлова кімната, площею 19,7 кв.м. та коридор, площею 4,9 кв.м.;
- виділено ОСОБА_2 , як першому співвласнику, згідно Плану реального розподілу приміщень житлового будинку по АДРЕСА_4 наступне нерухоме майно: підвал, площею 10,4 кв. м.; житлова кімната, площею 20,2 кв. м.; суміщений санвузол, площею 7,4 кв. м.; хол, площею 6,8 кв. м.; кухня – столова, площею 18,9 кв. м. та ганок, площею 15,2 кв. м.
Залишено у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вбиральню, огорожу, ворота/хвіртку та колодязь.
Витрати, пов`язані з влаштуванням перегородок, відповідно до експертизи, покладено на ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порівну.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 34 409 грн. за відступ від частки.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
На це судове рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 . Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального й процесуального права, просить рішення місцевого суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3 . 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що здійснюючи поділ в натурі житлового будинку АДРЕСА_4 , суд вважав, що до нього належить прибудова «А'», але така прибудова «А'» складається з двох приміщень – приміщення № 6 (кухня площею 18,7 кв.м) та приміщення № 7 (кімната площею 15,3 кв. м). На дану прибудову «А'» ОСОБА_2 видано свідоцтво про право особистої власності від 25.09.1997, яке є чинним, а тому прибудова «А'» є його особистою власністю. Вказує, що приміщення № 6 та приміщення № 7 були збудовані самовільно, не входили до спадкової маси та узаконені одноосібно ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 25.12.2016.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18.01.2018 залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 – її спадкоємицю ОСОБА_1 (т. 2 а. с. 206-207).
Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішення виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 45 від 16.09.1993 та № 48 від 28.08.1997 та свідоцтва про право особистої власності від 25.09.1997. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального й процесуального права, просить рішення місцевого суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цієї частини позовних вимог. У решті рішення просить залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що до складу прибудови «А'» входить приміщення № 6 (котре є літньою кухнею під літ. Б), щодо якого прийнято оспорювані рішення одноосібно на користь ОСОБА_2 та видано незаконне свідоцтво; така літня кухня під літ. Б входила до спадкового майна після смерті батька ОСОБА_5 , що слідує зі свідоцтва про право на спадщину від 16.12.1989 та свідоцтва про право на спадщину від 27.07.1993 (а.с. 11, 12 т. 1); зазначає, що на літню кухню під літ. Б, котра позначена у технічному паспорті як приміщення № 6 кухня – існує два правовстановлюючі документи видані ОСОБА_2 – чинне свідоцтво про право на спадщину від 27.07.1993 (де вказано про літню кухню під літ. Б) та оспорюване свідоцтво про право особистої власності від 25.09.1997 на прибудову «А'» (до складу якої входить приміщення 6).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання – представника ОСОБА_1 , відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків. 
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.02.1968 за № 168 ОСОБА_3 належить 1/8 частина домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 8, зворот).
Також, згідно договору дарування від 24.08.1970 за № 1086 позивачці ОСОБА_3 належить 5/16 частин домоволодіння (будинку з надвірними спорудами) АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 9-10).
Крім цього, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.1989 № 2069 за ОСОБА_3 зареєстровано 1/16 частину домоволодіння (будинку з надвірними спорудами) АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 12-13).
У вказаному свідоцтві про право на спадщину за законом від 16.12.1989 зазначено, що будинок має дві жилі кімнати, житловою площею 38,80 кв.м., загальнокорисною площею 83,80 кв.м., зазначений під. літ. «А», надвірні споруди: літня кухня «Б», сараї «В», «Г», гараж «Е», вбиральня «Д», навіс «З», огорожа колодязь.
Отже, ОСОБА_3 , зокрема, належало право власності на 1/16 частину надвірної споруди літня кухня «Б». 
У сукупності ОСОБА_3 на підставі вказаних правовстановлюючих документів належало 1/2 (8/16) частина домоволодіння АДРЕСА_4 . 
ОСОБА_4 набуло статусу міста з 2004 року згідно постанови Верховної Ради України №1592-IV від 04.03.2004.
Відповідач ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину від 27.07.1993 є власником 1/2 частини спірного житлового будинку в АДРЕСА_4 (т. 1, а. с. 11).
У даному свідоцтві про право на спадщину від 27.07.1993 зазначено, що загальнокорисна площа будинку 118 кв.м., житлова 54,40 кв.м., надвірні споруди: два сараї «В», «Д», вбиральня «Г», огорожа 1-5.
Також у свідоцтві вказано, що приміщення № 7 – площею 15,3 кв.м. у спадкову масу не входять, оскільки самовільно збудовані. 
Рішенням виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 45 від 16.09.1993 за заявою ОСОБА_2 узаконено йому раніше побудовані приміщення: кімнату площею 18,7 кв.м., житлову кімнату площею 15,3 кв.м. та побудоване над ними господарське приміщення, розміром 8,4 м х 2,8 м, при домоволодінні АДРЕСА_4 , яке належить йому на праві співвласності (а.с. 20 т. 1).
Іншим рішенням виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 48 від 28.08.1997 прийнято в експлуатацію та затверджено акт здачі в експлуатацію прибудови розміром 5,10 м х 8,40 м до житлового будинку АДРЕСА_4 , яке належить ОСОБА_2 на праві спів власності (а.с. 21 т. 1)
На підставі цього рішення № 48 від 28.08.1997 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право особистої власності від 25.09.1997 на прибудову «А'» до житлового будинку у АДРЕСА_4 (а.с. 22 т. 1).
Таким чином прибудова «А'» складається з трьох приміщень: кімнати площею 18,7 кв.м., кімнати площею 15,3 кв.м. та побудованого над ними господарського приміщення, розміром 8,4 м х 2,8 м. 
Дана прибудова «А'» фактично включає до себе приміщення № 6, що значилось раніше як надвірна споруда літня кухня «Б», право власності на 1/16 частину якої належало ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.1989.
Відповідачем ОСОБА_2 до суду першої інстанції було подано письмову заяву про застосування позовної давності (а.с. 223 т. 1).
У позовній заяві ОСОБА_3 зазначала, що не пропустила строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася у 21.01.2015, коли отримала відповідь РКП «БТІ» Перечинської районної ради на адвокатський запит, з якої дізналася, що ОСОБА_2 у 1997 самостійно узаконив прибудову та отримав свідоцтво про право особистої власності від 25.09.1997 на прибудову «А'» до житлового будинку у АДРЕСА_4 .
Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність — це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, постанові ВСУ від 22.02.2017 №6-17цс17.
Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
Позивачка вказувала, що знала про здійснення ОСОБА_2 реконструкції спірної прибудови, вказувала, що прибудова – це літня кухня під літерою «Б», котра у технічному паспорті відображена як приміщення № НОМЕР_2 , зазначала, що така входила до спадкової маси, яку вона мала успадкувати. 
Позивачка, будучи співвласником майна, у силу об`єктивних, явних і видимих ознак здійснення ОСОБА_2 перебудови приміщення № 6, зведення на його місці нового приміщення з більшою площею, не мала перешкод у своєчасному доступі до інформації чи узаконено ОСОБА_2 побудовані приміщення: кімнату площею 18,7 кв.м., житлову кімнату площею 15,3 кв.м. та побудоване над ними господарське приміщення розміром 8,4 м х 2,8 м (на підставі рішення виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 45 від 16.09.1993), чи прийнято їх в експлуатацію (на підставі рішення виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 48 від 28.08.1997), та чи видано йому правовстановлюючі документи (свідоцтво про право особистої власності від 25.09.1997).
Власність гарантує не лише права власників, а й зобов`язує, покладає на них певні обов`язки. Саме про це йдеться у ст. 13 Конституції України та ст. 319 ЦК України.  
Колегія суддів вважає, що власність зобов`язує знати про її стан настільки, що з урахуванням встановлених у справі обставин, ОСОБА_3 мала цікавитись станом належного їй на праві часткової власності майна, зокрема, довідатися в органу місцевого самоврядування станом на 1993 рік чи узаконено ОСОБА_2 збудовані приміщення, проявивши розумну обачність могла дізнатися про порушення свого права, у тому числі станом на 1997 рік щодо прийняття їх в експлуатацію та видачу правовстановлюючого документу ОСОБА_2 .
Відтак, позивачка не довела той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, не довела обставин, котрі з об`єктивних, незалежних від неї підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання нею позовної заяви та зумовили її подання тільки 06.03.2015, тобто більше ніж через 17 років після прийняття об`єкта в експлуатацію та видачі правовстановлюючого документу.
Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Трирічна позовна давність сплинула до набрання чинності новим ЦК України (що набрав чинності 01.01.2004), а тому до правовідносин у даній справі повинні застосовуватися норми про позовну давність ЦК Української РСР (1963 року), за якими згідно зі ст. 75 ЦК Української РСР, позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові в частині визнання незаконними та скасування рішення виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 45 від 16.09.1993, рішення виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 48 від 28.08.1997, виданого ОСОБА_2 свідоцтва про право особистої власності від 25.09.1997, однак помилився щодо мотивів такої відмови. Зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови
Стосовно вимог про виділ частки у домоволодінні слід зазначити наступне.
Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує множинність суб`єктів та єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 , посилаючись на положення ст. 364 ЦК України, просила саме виділити їй в натурі Ѕ частину спірного домоволодіння. 
Оскаржуваним рішенням суд першої інстанції, посилаючись як на положення ст. 364 ЦК України, так і на положення ст. 367 ЦК України, провів поділ в натурі житлового будинку АДРЕСА_4 відповідно до варіанту № 1 висновку № 8901 судової будівельно-технічної експертизи від 29.07.2016 № 8901, при цьому виділивши кожному із співвласників конкретні приміщення, та залишивши у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вбиральню, огорожу, ворота/хвіртку та колодязь та стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 34 409 грн. за відступ від частки. При цьому суд, право спільної часткової власності між співвласниками не припинив. 
Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється
Проте, позовних вимог про поділ домоволодіння в натурі між сторонами в порядку статті 367 ЦК України ОСОБА_3 не заявляла.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19), від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20) наведено висновки щодо застосування ст. ст. 364 та 367 ЦК України. Виходячи з аналізу змісту цих норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам – тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою – у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. 
Розглядаючи справу, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, не врахував, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється.
Провівши поділ майна та виділивши кожному із співвласників певні приміщення і залишивши певні об`єкти у спільному користуванні співвласників, про що позовних вимог не заявлялось, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, чим допустив порушення норм процесуального права, та, пославшись на положення як ст. 364, так і ст. 367 ЦК України, неправильно застосував норми матеріального права. 
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції про поділ спірного домоволодіння слід скасувати з підстав, передбачених п. 4 ст. 376 ЦПК країни, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволені позову про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності. 
Відповідач при поданні апеляційної скарги сплатив 1183,15 грн судового збору, які, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, підлягають стягненню з позивача.
Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Перечинського районного суду від 01 грудня 2016 року в частині відмови в задоволенні вимог про скасування та визнання незаконними рішень виконкому Перечинської селищної ради та свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок – змінити в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні цих вимог.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Перечинського районного суду від 01 грудня 2016 року в частині задоволених позовних вимог – скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1183,15 гривень у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 01 листопада 2021 року.

Головуюча 

Судді