ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

13 грудня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 731/315/20
Головуючий у першій інстанції - Савенко А. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1499/21

Чернігівський апеляційний суд у складі :
головуючої - судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є., 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,         
розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння,
місце ухвалення рішення суду - смт Варва, 
дата складання повного тексту рішення суду - 10 вересня 2021 року. 

                                      У С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, просив витребувати у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належний йому на праві приватної власності транспортний засіб моделі DAIHATSU-YRV, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також ключ від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію зазначеного транспортного засобу.
У мотивування заявлених вимог зазначав, що являється власником транспортного засобу моделі DAIHATSU-YRV з реєстраційним номером НОМЕР_1 . В середині 2017 року між ним та ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості, відповідно до якої відповідачка мала намір придбати у нього автомобіль за 4 000 доларів США. За результатами цієї домовленості він передав ОСОБА_2 автомобіль, а остання зобов`язалась розраховуватися за транспортний засіб протягом двох років, після чого він мав перереєструвати спірний транспортний засіб на нового власника. При цьому будь-які письмові документи не складалися, довіреності чи інші документи ним не видавалися.
Указував, що з моменту передачі автомобіля та ключів від нього, ОСОБА_2 не здійснила жодного розрахунку, а будь-які заходи, спрямовані на врегулювання даного спору у телефонному режимі, не дали позитивного результату. На сьогоднішній день транспортний засіб перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_3 , який станом на час передачі автомобіля являвся чоловіком ОСОБА_2 . 
Рішенням від 06 вересня 2021 року Варвинський районний суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовив у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність з`ясування фактичних обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про ненадання позивачем належних доказів належності йому на праві власності транспортного засобу, продажу автомобіля відповідачці або будь-яких інших домовленостей з нею, а також передачі останній транспортного засобу.
Позивач зазначає, що на підтвердження права власності на витребуване майно ним надано витяг з Єдиного державного вебпорталу електронних послуг «Дія» з наявним свідоцтвом про реєстрацію спірного транспортного засобу, відповідно до якого він є власником автомобіля.
Указує, що електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу отримане ним у встановленому законом порядку, а саме, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про адміністративні послуги» та постанови КМУ «Про реалізацію експериментального проекту щодо застосування електронного посвідчення водія та електронного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу» від 23 жовтня 2019 року. Крім того, факт належності йому транспортного засобу підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих засобів. 
Зауважує на тому, що районним судом проігноровано його звернення до ГУНП в Черкаській області із заявою про викрадення транспортного засобу, оголошення його розшуку та порушення кримінального провадження з приводу зникнення автомобіля, що є підтвердженням неправомірного вибуття майна з його володіння поза його волею та бажанням повернути майно.
Звертає увагу, що у поданому до суду відзиві на позов відповідачка підтверджує факт безперешкодного користування транспортним засобом, починаючи з 2017 року та факт наявності у неї ключів від автомобіля та технічного паспорту. Також остання зазначає, що автомобіль перебуває у користуванні колишнього чоловіка, проте, на його переконання, ОСОБА_2 не надано жодного доказу на предмет перебування транспортного засобу у ОСОБА_3 , враховуючи, що перемовини стосовно продажу автомобіля він вів саме з відповідачкою.
Відповідачами відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що докази, які доводять наявність у позивача права власності на спірний транспортний засіб, містять інформацію, яка актуальна лише станом на 24 липня 2020 року. Жодних інших доказів належності йому на праві власності транспортного засобу ОСОБА_1 не надав.
Районний суд зазначив про недоведеність належними доказами тієї обставини, що спірний автомобіль перейшов у приватну власність відповідачів, оскільки домовленості відносно переходу права власності здійснювалися в усній формі, що не відповідає вимогам щодо укладення правочинів, в тому числі договору купівлі-продажу, з підстав невідповідності дотримання сторонами такої домовленості порядку набуття права власності на транспортний засіб.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що відповідно до відомостей з Єдиного державного вебпорталу електронних послуг «Дія» власником транспортного засобу марки «DAIHATSU», модель «YRV», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зеленого кольору станом на 24 липня 2020 року являється ОСОБА_1 , про що свідчить відповідний скріншот мобільного додатку «Дія» (а.с. 5).
Реєстрація права власності на вищезазначений автомобіль за позивачем станом на 04 жовтня 2021 року підтверджується наданим до апеляційної скарги скріншотом мобільного додатку «Дія» (а.с. 191).
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 03 жовтня 2021 року транспортний засіб «DAIHATSU-YRV», 2001 року випуску зареєстрований за ОСОБА_1 (а.с. 192-193).
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 04 лютого 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Варвинського районного суду від 02 серпня 2019 року був розірваний (а.с. 26-27). 
Звернувшись з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, ОСОБА_1 зазначав, що за усною домовленістю з ОСОБА_2 передав відповідачці належний йому на праві приватної власності транспортний засіб, а остання зобов`язалась розрахуватись за автомобіль протягом двох років. Проте, з моменту передачі автомобіля, ключів та документів відповідачка жодної сплати грошових коштів не здійснила, на телефонні дзвінки не реагувала. Вважає, що оскільки фактично транспортний засіб знаходиться у володінні та користуванні її колишнього чоловіка ОСОБА_3 , наявні підстави для витребування у відповідачів його особистої власності. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). 
Підстави набуття права власності визначені Главою 24 ЦК України. Так, за правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з приписами ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про адміністративні послуги» надання адміністративних послуг в електронній формі та доступ суб`єктів звернення до інформації про адміністративні послуги з використанням мережі Інтернет забезпечуються засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, який є офіційним джерелом інформації про надання адміністративних послуг в Україні.
Постановою КМУ від 04 грудня 2019 року № 1137 затверджено Положення про Єдиний державний вебпортал електронних послуг, яке визначає мету, основні завдання, функціональні можливості та суб`єктів Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (Портал Дія). Портал Дія призначений для реалізації права кожного на доступ до електронних послуг та інформації про адміністративні та інші публічні послуги, звернення до органів виконавчої влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, отримання інформації з національних електронних інформаційних ресурсів, яка необхідна для надання послуг, а також для проведення моніторингу та оцінки якості послуг у випадках, визначених цим Положенням.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння з підстав, викладених ОСОБА_1 у позовній заяві, оскільки належні докази на підтвердження цих доводів у матеріалах справи відсутні. 
Так, за наявними у справі письмовими доказами, а саме, відомостями з Єдиного державного вебпорталу електронних послуг «Дія» та Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів, транспортний засіб DAIHATSU-YRV з реєстраційним номером НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_1 . 
Позивач як у своєму позові, так і в апеляційній скарзі стверджує про те, що влітку 2017 року у м. Черкаси мав усну домовленість з ОСОБА_2 з приводу продажу останній власного автомобіля за 4 000 доларів США, які остання зобов`язалась сплатити йому протягом двох років. На підтвердження такої домовленості будь-яких договорів, довіреностей чи інших документів між ним та відповідачкою не укладалося. На даний час транспортний засіб перебуває у фактичному користуванні відповідача ОСОБА_3 .
У наданому на позовну заяву відзиві відповідачка ОСОБА_2 , не визнаючи позовні вимоги, зазначала, що всіма питаннями з приводу придбання влітку 2017 року транспортного засобу займався її чоловік, ОСОБА_3 . Присутньою при бесіді чоловіка з продавцем, передачі ключів та документів на автомобіль вона не була, жодні подробиці з приводу укладеної угоди їй не відомі. Після розірвання шлюбу автомобіль залишився у володінні ОСОБА_3 і на даний час інформацією про місце проживання (перебування) її колишнього чоловіка та місцезнаходження спірного транспортного засобу вона не володіє (а.с. 24-25).
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Однією з основних вимог чинності правочину є те, що він має вчинятися у формі, встановленій законом.
Законодавець передбачає дві форми правочину: усну та письмову. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч. 1 ст. 206 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони, та який підписаний сторонами (ст. 207 ЦК України). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. 
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, як підставою для відмови у задоволенні позову, про те, що за матеріалами справи не встановлено перебування спірного автомобіля у незаконному володінні відповідачів. Позивач, стверджуючи про наявність усних домовленостей відносно переходу права власності на автомобіль до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , належних доказів на підтвердження таких доводів позову не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, лише пояснення ОСОБА_1 щодо обставин вибуття автомобіля з його власності за наявності відповідних заперечень ОСОБА_2 з цього приводу, є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. 
У пункті 19 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що, застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Такої ж позиції дотримався і Верховний Суд у своїй постанові від  18 травня 2020 року у справі № 381/3165/17.
Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, які підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом указаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування, і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду (ч. 3 ст. 397 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Доводи позивача щодо вибуття транспортного засобу з його володіння є суперечливими, оскільки у позові він зазначає, що за домовленістю передав відповідачці автомобіль та ключі від нього, що остання заперечує, а у апеляційній скарзі посилається на те, що звернувся до правоохоронних органів із заявою про розшук автомобыля через його викрадення.  
Приймаючи до уваги наведене, твердження позивача про вибуття з його володіння власного транспортного засобу та перебування спірного майна у незаконному володінні відповідачів, які відмовляються добровільно повертати автомобіль, не беруться до уваги колегії суддів, оскільки стороною позивача ані районному суду, ані суду апеляційної інстанції не надано жодних належних доказів фактичного незаконного перебування його транспортного засобу DAIHATSU-YRV з реєстраційним номером НОМЕР_1 саме у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
При вирішенні даного спору належними доказами не можуть бути й надані у відзиві на позов пояснення відповідачки, оскільки останні не містять конкретної інформації щодо предмета спору, зокрема, що її чоловік домовлявся про купівлю автомобіля саме з позивачем, і що їх родиною був придбаний саме автомобіль DAIHATSU-YRV, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
Додана скаржником до апеляційної скарги копія заяви про викрадення транспортного засобу від 21 квітня 2020 року на ім`я начальника Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області (а.с. 196) також не може бути визнана належним доказом на підтвердження факту незаконного вибуття з його володіння транспортного засобу, оскільки викладені в заяві обставини свідчать про добровільну передачу ОСОБА_1 автомобіля, техпаспорту та ключів від нього іншій особі. Крім того, результати розгляду даної заяви та перевірки викладених в ній обставин у матеріалах даної справи відсутні.  
Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив відсутність правових підстав для  задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення.                   
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, - 

                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

Головуюча:                                        Судді: