Справа № 344/8791/20 
Провадження № 22-ц/4808/1435/21 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               головуючої (суддя-доповідач)                Томин О.О.,
суддів:                                        Пнівчук О.В., ВасилишинЛ.В.,
за участю секретаря                        Петрів Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Домбровською Г.В. 27 липня 2021 року в м. Івано-Франківськ, повний текст якого виготовлено 30 липня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, визначення порядку участі батька у вихованні дитини,
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, визначення порядку участі батька у вихованні дитини.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину – сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак з часу припинення між сторонами шлюбних відносин ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_1 у вихованні дитини, створює перешкоди у спілкуванні з нею, не дотримується визначеного Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №301 від 05.03.2020 року графіку участі ОСОБА_1 у вихованні сина.
Спроби позивача порозумітися з відповідачем з даного приводу не дали бажаного результату.
Також йому не було надано інформації про місце навчання та місце проживання сина.
З огляду на наведені обставини просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди та не перешкоджати батькові ОСОБА_1 у спілкуванні та участі у вихованні сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визначити участь батька ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_4 у такий спосіб: періодичні побачення щотижня з 17 години п`ятниці до 17 години суботи з можливістю перебування дитини за місцем проживання батька без присутності матері; щорічно 2 серпня - на день народження дитини з 10 год.00 хв. до 14 год.00 хв. в присутності матері; необмежене спілкування ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_4 засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між ними; спільний відпочинок з дитиною у період надання щорічної основної відпустки батька; зобов`язати ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 повну та достовірну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання чи перебування дитини, інформацію про хвороби, діагнози, лікування та щеплення ОСОБА_4 за його вимогою шляхом обміну інформацією у будь-який доступний спосіб.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27.02.2021 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди та не перешкоджати йому у спілкуванні та участі у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідності до визначеного судом графіку зустрічей. Встановлено ОСОБА_1 наступний порядок участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 : щоп`ятниці з 16:00 год. до 20:00 год. - в присутності матері дитини або за її згодою - без такої присутності, за місцем проживання дитини, або за попередньою домовленістю з матір`ю дитини - за іншим місцем. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 420,40 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення погодився з висновком органу опіки та піклування, який є недостатньо обґрунтований та суперечить інтересам дитини. При цьому суд належним чином не обґрунтував, у зв`язку з чим він повністю погодився із даним висновком та відкинув доводи позивача щодо можливого та бажаного порядку участі в його вихованні. Вважає, що запропонований ним порядок відповідає вимогам Закону та інтересам дитини і батька.
Також вважає, що судом не було враховано інших доказів, які долучені до матеріалів справи, та інших фактів, які мають значення для встановлення об`єктивних обставин.
Вказує, що під час судового розгляду ним неодноразово наголошувалось, що ОСОБА_2 свідомо чинить психологічний тиск на сина. Під час спроб спілкування батька з сином останній проявляв ознаки страху бути покараним матір`ю. Саме тому, встановлений спосіб виховання та зустрічей з сином у присутності матері негативним чином впливатиме на психологічний стан дитини та на розвиток стосунків між сином та батьком.
Також судом першої інстанції не враховано , що відповідач вчиняючи перешкоди у спілкуванні з сином, порушує не тільки права батька, але й дитини, якій для повноцінного розвитку, виховання в повазі до моральних цінностей суспільства, формулювання здорової особистості потребується спілкування з рідним батьком та його участь у вихованні та дозвіллі.
Просить рішення Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2021 року змінити в частині встановлення порядку участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини ОСОБА_1 , а саме визначити участь батька ОСОБА_1 у вихованні сина у такий спосіб: періодичні побачення щотижня з 17 години п`ятниці до 17 години суботи з можливістю перебування дитини за місцем проживання батька без присутності матері; щорічно 2 серпня на день народження дитини з 10 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. в присутності матері; необмежене спілкування ОСОБА_1 , з малолітнім сином засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між ними; спільний відпочинок з дитиною у період надання щорічної відпустки батька. Зобов`язати ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 повну та достовірну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання чи перебування дитини, інформацію про хвороби, діагнози, лікування та щеплення ОСОБА_4 за його вимогою шляхом обміну інформацією у будь-який доступний спосіб. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим та винесеним з максимальним забезпеченням інтересів малолітньої дитини. Зазначає, що нею до суду першої інстанції було подано ряд документів, які засвідчували факт немотивованої агресії та застосування до неї фізичного насильства в сім`ї колишнім чоловіком, а також документів, які свідчили про те, що ОСОБА_1 життям сина ніколи не цікавився та що син його боїться. Крім того, згідно Комплексної психологічної характеристики від 06.11.2019 року у дитини діагностовано тривожність, відчуття небезпеки, потребу турботи та догляду. Членом сім`ї дитина не вважає біологічного батька. Також судом першої інстанції неодноразово робились перерви в судових засіданнях для того, щоб позивач зміг зустрітись з сином і налагодити з ним емоційний зв`язок. Відповідач не перешкоджала їхньому спілкуванню і організовувала таку зустріч позивача з сином, однак він так і не зміг домовитись з дитиною. Щодо посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано інших доказів, то зазначає, що ним не конкретизовано, яких саме. А вимога позивача про зобов`язання відповідача надати достовірну інформацію про місце навчання та проживання сина є необґрунтованою, оскільки позивачу відомо в якій школі навчається син. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2021 року без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги.
Відповідач та представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.
Представники третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце слухання справи належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 30 червня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 07.08.2012 року (а.с. 8).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.03.2016 року у справі №344/1614/16-ц, яке набрало законної сили 14.03.2016 року, шлюб між сторонами розірвано; малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено на проживанні з матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 9-10).
Судом встановлено також, що між позивачем та відповідачем існують напружені (неприязні) стосунки, під час спільного проживання виникали конфлікти, які в тому числі у відповідний період часу були предметом аналізу правоохоронних органів, до яких зверталась відповідач. ОСОБА_1 було винесено офіційні попередження про недопустимість вчинення протиправних дій в сім`ї в майбутньому, притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с. 48-51, 55).
Згідно копії листа-відповіді Департаменту освіти та науки Івано-Франківської міської ради ЗВ №Б/97/1 від 08.10.2019 року ОСОБА_2 , мати малолітнього ОСОБА_4 , який відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду залишений на проживання з матір`ю, написала заяву на ім`я директора Департаменту освіти та науки Івано-Франківської міської ради та на ім`я директора закладу освіти про те, що вона забороняє, щоб її персональні дані та персональні дані її сина поширювались та передавались (а.с. 14).
Відповідно до висновку, викладеного в Рішенні Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №160 від 03.03.2016 року «Про розгляд питань органу опіки та піклування» було встановлено наступний порядок участі батька ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 : щосереди з 16:00 год. до 18:00 год. у присутності фахівця соціальної роботи в приміщенні МЦСССДМ ( ОСОБА_5 ) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).
Відповідно до копії відповіді на адвокатський запит Івано-Франківського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №14/49-13/232 від 30.10.2020 року за ініціативи матері не відбулося 11 зустрічей батька з дитиною без поважних причин за період з 03.03.2016 року по 01.06.2016 року. ОСОБА_6 з радістю спілкувався з татом. У зв`язку з працевлаштуванням батька за кордоном зустрічі з дитиною припинилися (а.с. 81).
Згідно висновку, викладеного в Рішенні Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №301 від 05.03.2020 року «Про встановлення порядку участі батькам у вихованні дітей» встановлено такий порядок участі батькові ОСОБА_1 у вихованні ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 : щоп`ятниці з 16:00 год. до 20:00 год. (а.с. 16).
Також позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до Івано-Франківської міської ради та відділу поліції в Івано-Франківській області щодо вжиття заходів до колишньої дружини ОСОБА_2 з приводу усунення перешкод у спілкуванні з сином ОСОБА_4 та виконання рішень міської ради про порядок участі батька у вихованні дитини (а.с. 12-13, 15, 17-19).
Згідно копії Інформації ДНЗ №11 «Пізнайко» №15 від 02.02.2016 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідував даний ДНЗ. До дитячого садка дину приводила мама або бабуся. Тато в садок не навідувався та не цікавився дитиною (а.с. 52).
Зі змісту психологічних характеристик дитини ОСОБА_4 випливає, що дитина не прив`язана до батька, не вважає його членом сім`ї, називає його по-імені « ОСОБА_7 », відчуває боязнь за матір з боку негативних дій батька (а.с. 53, 56-61, 64-65).
Так, відповідно до копії Психологічної характеристики на ОСОБА_4 ДНЗ №11 «Пізнайко» від 22.02.2016 року у дитини спостерігається тісний контакт з матір`ю. Про батька хлопчик згадує рідко, відгукується про нього не зовсім приязно, називаючи по імені (а.с. 53).
Згідно копій Комплексних психологічних характеристик психоемоційного стану дитини ОСОБА_4 , наданих Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» 06.11.2019 року та 27.01.2020 року на даний час дитина емоційно пригнічена, присутня напруженість, нерішучість, боязнь агресії. Біологічного батька ОСОБА_8 не вважає членом сім`ї, проговорює сильний страх по відношенню до батька та небажання зустрічей. Рекомендована корекційна робота, спрямована на зниження рівня тривоги, переживань у дитини та подолання депресивних тенденцій (а.с. 56-61, 64).
За змістом Результатів психодіагностичного обстеження ОСОБА_4 щодо вивчення рівня міжособистісних відносин у сімейному середовищі Івано-Франківської ЗОШ І-ІІІ ступенів №12 імені Івана Франка №24 від 16.03.2020 року ОСОБА_4 навчається у 2-Б класі даної школи. Результати обстеження засвідчили, що ОСОБА_8 відчуває неприязнь до батька, найбільш емоційно близькими людьми є мати і дідусь хлопчика. З батьком хлопчик не бачився і не спілкувався (а.с. 65).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що батько дитини активно та стабільно проявляє бажання у спілкуванні та участі у її вихованні, а також права дитини на спілкування та виховання не тільки з боку матері, а й з боку батька. Однак з огляду на встановлені в ході судового розгляду обставини, насамперед вік дитини та її психологічний і емоційний стан, пов`язаний з особою батька, станом на даний час доцільне спілкування позивача з дитиною у визначені органом опіки та піклування години щоп`ятниці у присутності матері дитини чи за її згодою без такої присутності, що відповідатиме інтересам хлопчика дев`ятирічного віку та не порушуватиме розумного балансу між інтересами дитини та інтересами батьків. Вимоги позову щодо зобов`язання відповідача надавати позивачу повну та достовірну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання чи перебування дитини суд вважав необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи є така інформація. А щодо надання інформації про хвороби, діагнози, лікування та щеплення ОСОБА_4 такі вимоги є передчасними.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.
За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучаться з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції).
Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.
Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (ч. 8 ст. 7 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтями 12-15 Конвенції визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутим). На рівні внутрішнього законодавства України це право дитини конкретизовано, зокрема у статті 171 СК України, яка регулює врахування думки дитини при вирішенні питань, які стосуються її життя.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч. 4 ст.10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 7 серпня 1996 року).
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини.
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Встановлюючи порядок побачень батька з дитиною, суд першої інстанції правильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, виходив із якнайкращих інтересів дитини, враховуючи її думку, складний психічний стан та страхи дитини по відношенню до батька, відсутність сталого психологічного зв`язку дитини з батьком, а тому дійшов обґрунтованого висновку про визначення порядку побачень батька шляхом спілкування з сином у присутності матері.
При цьому судом враховано права батька та потребу дитини у спілкуванні з ним, а також те, що особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини на участь батька в її житті.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, про те, що зустрічі з сином у присутності матері негативним чином впливають на психологічний стан дитини, оскільки, зустрічі малолітньої дитини з батьком в присутності матері будуть сприяти її нормальному психоемоційному розвитку з огляду на відсутність тривалий час контакту батька з дитиною.
Для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності сина до батька.
Крім того визначений судом спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні дитини не є перешкодою для підтримки зв`язків між батьком і дитиною у інших формах за погодженням батьків або ж зміни компетентним органом встановленого порядку за наявності обставин, що мають істотне значення.
З урахуванням вікових змін хлопчика, його розвитку та потреб, ставлення до тата останній не позбавлений у майбутньому права на зміну встановленого судом способу участі у вихованні сина, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини.
Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 17.11.2021 року у справі №755/17184/19 (провадження №61-15008св21), від 08.07.2021 року у справі №362/949/18 (провадження №61-4738св21) з подібними правовідносинами.
Також судом першої інстанції вірно визначено правову позицію щодо вимог про зобов`язання відповідача надавати позивачу повну та достовірну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання чи перебування дитини, інформацію про її хвороби, діагнози, лікування та щеплення за його вимогою шляхом обміну інформацією у будь-який доступний спосіб.
Отже суд першої інстанції правильно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, вірно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та незгоди з рішенням суду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2021 року - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                       Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 1 грудня 2021 року.