КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 759/4007/21                                   Головуючий у суді першої інстанції - Журибеда О.М. Номер провадження № 22-ц/824/13028/2021                                    Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 жовтня 2021 року                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді:           Яворського М.А.,
суддів:                               Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Києво-Святошинського районного суду Київської області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
У березні 2021 року   ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  держави України в особі Києво-Святошинського районного суду Київської області, ДКСУ в особі ГУ ДКСУ в м. Києві про відшкодування моральної шкоди, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 22 квітня 2021 року (а.с. 37) просив стягнути на його користь з ГУ ДКСУ у м. Києві моральну шкоду в розмірі 470 000 грн, завдану незаконними рішеннями з боку посадових осіб Києво-Святошинського районного суду Київської області.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що 26 червня 2017 року, 14 листопада 2017 року, 26 червня 2017 року йому було оголошено про підозру у вчиненні злочину передбаченого  ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
В подальшому, ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 12 вересня 2019 року було застосовано до нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 2 місяці (не залишати місце проживання) та наголошує, що таке судове рішення було прийнято за відсутності у додатках до клопотання прокурора тексту обґрунтованої підозри. 
Позивач вважає, що вказані дії суду були незаконними, порушили його право на волю, завдали значних душевних та фізичних страждань, принизили честь й ним пережито сильний емоційний стрес, що призвело до погіршення сну. 
Крім того, ОСОБА_1 вказує, що він не міг працювати та утримувати сім`ю, втратив постійне місце роботи, оскільки всі його думки були зайняті тим, як скасувати незаконний запобіжний захід, тому з урахування викладеного просив  задовольнити поданий ним позов.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, постановленим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права з огляду на наступне.
Так, апелянт вказує, що судом помилково застосовано норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої органами оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування, прокуратури та суду», оскільки в позові йдеться про шкоду, що завдана незаконними діями Києво-Святошинського районного суду Київської області та така шкода не пов`язана з триманням під вартою, а з позбавленням волі - застосуванням домашнього арешту у протизаконний спосіб, невиконанням суду його прямих обов`язків, що покладені на нього КПК України.
ОСОБА_1 вказує, що для задоволення таких позовних вимог не потрібно чекати виправдовувального вироку, закриття справи за відсутністю події або складу злочину, або за відсутністю достатніх доказів, оскільки позов подано не на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої органами оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування, прокуратури та суду».
Поряд з тим, в оскаржуваному рішенні не було застосовано норми ст. 1176, 1174 ЦК України, а тому ОСОБА_1 просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким стягнути з ГУ ДКСУ у м. Києві моральну шкоду у розмірі 180 000 грн, завдану незаконними рішеннями з боку посадових осіб Києво-Святошинського районного суду Київської області.
16 вересня 2021 року на адресу апеляційного суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив від представника ГУ ДКСУ у м. Києві - Полковніченко Н.А., що датований 10 вересня 2021 року та відповідно до відбитку поштового штемпеля направлено на адресу суду засобами поштового зв`язку 13 вересня 2021 року, однак такий відзив подано з порушенням строку, встановленого ухвалою Київського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 20 серпня 2021 року. Зазначену ухвалу було направлено на електронну адресу ГУ ДКСУ у м. Києві 27 серпня 2021 року.
Представником ГУ ДКСУ у м. Києві - Полковніченко Н.А.  відзив направлено на адресу суду 13 вересня 2021 року, тобто більше ніж через 5 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження Крім того, клопотання про поновлення пропущеного строку для вчинення процесуальної дії стороною не заявлялось.
Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про неповажність причин пропуску строку на подання відзиву, а тому даний відзив не приймається судом.
При апеляційному розгляді  справи апелянт  ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу та позов, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити його  позовні вимоги та стягнути із держави України, шляхом списання коштів із Державного  казначейства  180 000 грн спричиненої моральної шкоди незаконним обранням йому Києво-Святошинським районним судом Київської області  12 вересня 2019 року  запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Представник відповідача у справі ГУ ДКСУ у м. Києві Бойко М.А. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , та просила залишити її без задоволення. При цьому зазначила, що суд першої інстанції ухвалив рішення у справі у відповідності до норм матеріального права  та з дотриманням норм процесуального законодавства. Зазначила, що позивач у  вказаній справі не  є виправданим, провадження у кримінальній справі по якій щодо нього 12 вересня 2019 року обирався запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на закривалося з реабілітуючих підстав, а перебуває на розгляді по суті у Васильківському міськрайонному суді Київської області, а тому вважає вказаний позов безпідставним. Просила рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися на апеляційний перегляд справи, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не  підлягає  задоволенню з таких підстав.
Так, суд першої інстанції, розглядаючи справу встановив, що 14 листопада 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України (а.с. 16-17).
21 грудня 2017 року відносно ОСОБА_1 складено обвинувальний акт за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України (а.с. 18).
У  вересні  2019 року прокурор Києво-Святошинської місцевої прокурори І.Мокрицька звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді домашнього арешту на запобіжний захід у виді тримання під вартою. Дане клопотання прокурор мотивувала тим, що відповідно до ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2019 року відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Разом з тим, прокурор мотивуючи вказане клопотання зазначив, що ОСОБА_1 не виконує визначені йому судом обмеження, просила замінити  даний запобіжний захід на більш суворий  - тримання під вартою строком на 2 місяці (а.с.19-20).
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2019 року в задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_1 було відмовлено, обрано відносно обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком на 60 днів до 12 листопада 2019 року (а.с. 21). Зазначена ухвала  місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржувалася та є не скасованою.
 Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову зазначив, що позивач ОСОБА_1 на час звернення до суду із вказаним позовом та ухвалення рішення перебуває у статусі обвинуваченого по кримінальному провадженню №12017110200003819 від 25 червня 2017 року  за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. Доказів, що відносно позивача ухвалено виправдувальний вирок, закрито кримінальне провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, до суду позивачем не надано? а тому суд дійшов висновку, що у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди.   
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення  суду першої інстанції відповідає.
Так, згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Таким чином, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Частиною другою статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,  оскільки  ним не доведено  неправомірності/незаконності  дій  відповідача у справі - Києво-Святошинського районного суду Київської області 12 вересня 2019 року під час розгляду клопотання прокурора  щодо зміни запобіжного заходу та обрання цілодобового домашнього арешту, оскільки  зазначена ухвала місцевого суду в установленому чинним процесуальним законодавством порядку не скасовувалася. Саме провадження у вказаній кримінальній справі  триває - здійснюється розгляд справи по суті Васильківським міськрайонним судом Київської області і позивач у вказаній справі має статус підсудного.
Крім того, апеляційний суд  враховує, що позивач у справі, звертаючись до суду із вказаним позовом, неправильно зазначив вимогу про стягнення коштів за спричинення моральної шкоди.     
Так, статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
У постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28) Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21) та Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції позивач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду першої інстанції щодо відсутності  підстав для стягнення  шкоди, зокрема доказів, які б свідчили про  неправомірність чи незаконність дій суду при обранні запобіжного заходу. 
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 20 жовтня 2021 року. 
 
Головуючий суддя :                                                       М.А.Яворський 
Судді                                                                              Т.Ц.Кашперська 
                                                                                      В.О.Фінагеєв