Постанова 
Іменем України 
 
12 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 428/4437/20
провадження № 61-7778св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ус Оксаною Олександрівною, на постанову Луганського апеляційного суду від 30 березня 2021 року у складі колегії суддів: Стахової Н. В., Кострицького В. В., Назарової М. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, 
та виселення.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до договору дарування він 
є власником квартири АДРЕСА_1 .
 
У квартирі, крім нього, зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
 
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 листопада 2010 шлюб між ним і ОСОБА_2 розірвано.
 
Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 він одружився з іншою жінкою, однак 
не має можливості проживати зі своєю сім`єю у належній йому на праві власності квартирі, тому, що у цій квартирі проживає його колишня дружина, яка відмовляється добровільно її звільнити. У ситуації, яка склалась, він вимушений орендувати інше житло. Вважає, що подальше проживання відповідача у спірній квартирі неможливе. 
 
Посилаючись на викладене, просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Припинено право користування ОСОБА_2 квартирою за адресою: 
АДРЕСА_2 , та виселено її з цієї квартири.
 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, 
що відповідач проживала у спірній квартирі як член сім`ї власника, користувалася квартирою на підставі дії сервітуту, на час розгляду справи шлюб між сторонами розірвано, спільне господарство не ведеться.
 
Отже, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинилися, тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню 
на вимогу власника майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України, 
а ОСОБА_2 підлягає виселенню зі спірної квартири.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Луганського апеляційного суду від 30 березня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано і прийнято нову постанову про відмову 
в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Такого висновку апеляційний суд дійшов враховуючи баланс інтересів сторін спору на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, вважаючи, що припинення права користування спірною квартирою 
та виселення відповідача не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, 
що до квартири відповідач була вселена зі згоди позивача як дружина, крім спірної квартири, в якій вона зареєстрована та постійно проживає з 2003 року, іншого житла не має, внаслідок чого вона може втратити не лише право користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.
 
Апеляційний суд зауважив, що спірна квартира є трикімнатною, тому, враховуючи вимоги статті 50 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), 
є можливим проживання відповідача з дочкою в одній кімнаті.
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 в особі адвоката Ус О. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову Луганського апеляційного суду від 30 березня 2021 року скасувати й залишити в силі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 листопада 2020 року.
 
У касаційній скарзі посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права 
й зазначає, що судом не враховано висновок щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18).
 
Зазначає, що відповідач користувалась квартирою на умовах сервітуту, але 
у нього як у власника квартири виникли істотні обставини, які дають йому право припинити дію сервітуту.
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд врахував лише інтереси відповідача, проте зовсім не врахував ні моральні аспекти проживання відповідача у спірній квартирі, ні обставини, які свідчать про те, що вона має інше житло для проживання. 
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.
 
Зазначає, що хоча вона і є колишнім членом сім`ї власника, це не означає припинення її права на користування квартирою, оскільки вона вселилась 
у житлове приміщення на законних підставах, тривалий час безперервно проживає у ньому і не має іншого житла.

 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 428/4437/20, витребувано справу із Сєвєродонецького міського суду Луганської області.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі 
з 26 липня 1997 року, шлюб розірвано на підставі рішенням Сєвєродонецького міського Луганської області від 18 листопада 2010 року.
 
ОСОБА_1 є власником квартири 
АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування 
від 31 липня 2002 року.
 
У спірній квартирі з 2003 року зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 
а з 2009 року - ОСОБА_1 
 
25 червня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - 
ЦПК України)  завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У цій справі ОСОБА_1 подав позов про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та примусове виселення. 
 
Спірні правовідносини виникли з приводу користування квартирою іншим 
з подружжя - ОСОБА_2 , яка вселилася до спірної квартири як член сім`ї власника і продовжує нею користуватися після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин із ОСОБА_1 , якому квартира належить на праві особистої власності на підставі договору дарування.
 
Висловлюючи свою позицію у цій справі, ОСОБА_1 вказує, що відповідач спільним побутом з ним не пов`язана, тому після розірвання шлюбу як колишній член сім`ї користується квартирою на підставі сервітуту, який на його вимогу повинен бути припинений.
 
Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, 
що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника 
та місце знаходження майна.
 
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Разом з тим, глава 32 ЦК України містить положення, якими регулюються питання користування чужим майном. Зокрема, до видів користування чужим майном віднесено сервітут як право обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
 
У цій справі встановлено, що відповідач вселилась у спірну квартиру як член сім`ї власника житлового будинку і таким чином набула права користуванням його (чужим) майном, тобто виникло право сервітуту.
 
Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене у тому числі щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
 
Частиною першою статті 402 ЦК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
 
Статтею 405 ЦК України визначені права члена сім`ї власника житла 
на користування цим житлом як окремий вид права користування чужим майном. 

У цій статті зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом 
із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
 
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
 
Член сім`ї власника житла безумовно втрачає право на користування цим житлом лише в одному випадку - у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним 
і власником житла або законом.
 
Отже, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і для членів сім`ї власника безумовне припинення користування житлом можливе лише на підставі частини другої статті 405 
ЦК України (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом). 
Це свідчить про те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням, а спір щодо користування повинен вирішуватися 
з урахуванням балансу інтересів обох сторін та обставин, які мають істотне значення.
 
Всі інші підстави, передбачені для втрати членом сім`ї власника житла, який проживає разом з ним, права користування цим житлом, мають розглядатись 
з урахуванням загальних принципів регулювання відносин щодо припинення сервітуту, які унормовуються статтею 406 ЦК України.
 
Право на користування може бути припинено з підстав, передбачених статтею 406 ЦК України.
 
Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що встановлюються до жилих приміщень, а також наявності 
чи відсутності іншого житла.
 
Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).
 
Оскільки у цій справі відповідач вселилась у спірну квартиру та зареєструвалась з моменту її придбання, під час перебування у шлюбі з відповідачем, договір дарування, на підставі якого позивач набув квартиру у власність, оспорюється 
в іншому судовому провадженні, то можна дійти висновку, що у цій справі інтереси позивача як власника житла не перевищують інтереси відповідача 
як колишнього члена сім`ї, у якої не припинились правові підстави користування чужим майном.
 
Отже, висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову 
є обґрунтованим.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 243/7004/17-ц відхиляються, оскільки відповідно до обставин, встановлених 
у справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), позов про виселення заявлено власницею квартири, до якої відповідач вселилась як дружина сина власниці квартири. У вказаній справі доказів того, що відповідач вела спільне господарство, проживала однією сім`єю із власницею і була членом її сім`ї, суду не надано.
 
Відповідно до обставин, встановлених у справі № 702/101/18 (провадження 
№ 61-42856св18), за результатами розгляду якої прийнята постанова Верховного Суду від 14 серпня 2019 року, відповідач як колишній член власника будинку, чинить перешкоди власнику у користуванні будинку.
 
У справі, що переглядається в цьому касаційному провадженні, встановлені інші обставини справи.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права, вони містять посилання на факти, 
що були предметом дослідження й оцінки судів попередніх інстанцій. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки таке судове рішення є законним та обґрунтованим, прийняте з дотриманням вимог процесуального і матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом 
Ус Оксаною Олександрівною, залишити без задоволення.
 
Постанову Луганського апеляційного суду від 30 березня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Є. Червинська