ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7223/21 Справа № 205/5969/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Долгополова Людмила Геннадіївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, -

в с т а н о в и л а:

       У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Долгополова Л.Г. (далі ПН ДМНО Долгополова Л.Г.), про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, мотивуючи його тим, що 02 березня 2016 року між нею і ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 230 100 грн. строком повернення до 17 серпня 2016 року та з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики було укладено договір іпотеки, предметом якого було нерухоме майно – квартира АДРЕСА_1 .
       Зазначала, що 22 березня 2016 року зник її чоловік ОСОБА_4 та у червні 2016 року вона зрозуміла, що повернути позику вона не зможе, враховуючи відсутність цінного майна, почала шукати шляхи вирішення проблеми. ОСОБА_2 сказав що може надати їй кредитні кошти на умовах безвідсоткового користування та без іпотеки, 15 серпня 2016 року між ними було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 надав їй у борг 8 700 доларів США, про що нею було написано розписку та 17 серпня 2016 року вона повернула ОСОБА_3 борг, договір іпотеки було припинено. 
       Вказувала, що після того відповідач почав наполягати на тому, щоб вона переоформила належну їй квартиру на його ім`я, оскільки укладення договору іпотеки було неможливим через те, що нотаріально договір позики не посвідчувався та запевнив її, що після повернення боргу, він одразу поверне майно. 17 серпня 2016 року між нею і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ДМНО Долгополовою Л.Г. і зареєстрований у реєстрі за №902. Фактичної передачі нерухомого майна не відбулося. 15 червня 2017 року вона повідомила ОСОБА_2 про готовність повернути позику у розмірі 8 700 доларів США та підготовку документів для оформлення документів на квартиру, проте, відповідач почав вимагати написання розписки на суму 22 000 доларів США, які вона від нього не отримувала. 
       Посилаючись на те, що шляхом обману та зловживання довірою,  ОСОБА_2  заволодів її майном, кошти у сумі     8 700 доларів США, що еквівалентно 218 022 грн., які вона отримала як позику від  ОСОБА_2 , за два дні були повернуті ОСОБА_3 , вона не мала на меті продавати квартиру, яка є її єдиним житлом, та спірний договір було укладено фактично як забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 15 серпня 2016 року, що було викликано наявністю тяжкої обставини - наявністю боргового зобов`язання перед  ОСОБА_3 , а тому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ДМНО Долгополовою Л.Г. і зареєстрований в реєстрі за №902, укладений 17 серпня 2016 року між  ОСОБА_1  та       ОСОБА_2 , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на зазначену квартиру. 
       Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що спірний правочин має бути визнаний недійсним, оскільки був вчинений нею під впливом тяжкої обставини, а її вимоги є доведеними та обґрунтованими. 
       11 серпня 2021 року відповідач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, наполягав на тому, що вони мали лише одну мету - укласти договір-купівлі продажу та цю мету було досягнуто.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 15 вересня 2012 року ОСОБА_4 і ОСОБА_1 зареєстрували шлюб (т.1 а.с.9).
       24 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Красногвардійського ВП ДВП із заявою про те, що 22 березня 2016 року близько 13.00 години зник її чоловік ОСОБА_4 (т.1 а.с.10), відомості про що 24 березня 2016 року було внесено до ЄРДС за №12016040680001036.
       15 серпня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 у борг 8 700 доларів США, які зобов`язалася повернути 01 липня 2018 року, про що нею власноруч було написано розписку (т.1 а.с.123).
       Згідно із заявою ОСОБА_3 від 17 серпня 2016 року, засвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Долгополовою Л.Г., ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 230 100 грн. за договором позики від 02 березня 2016 року (т.1 а.с.12).
       17 серпня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір-купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив зазначену квартиру (т.1 а.с.13-14).
       Відповідно до положень п.3 договору купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2016 року оціночна вартість відчужуваного нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , становить 149 000 грн., про що зазначено у висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки від 17 серпня 2016 року, виконаного ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія». 
       Згідно з умовами договору купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2016 року, за домовленістю сторін, продаж нерухомого майна здійснено за 149 000 грн, що відповідає оціночній вартості об`єкту нерухомого майна.
       Право власності на квартиру АДРЕСА_1 23 серпня 2016 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 (т.1 а.с.15-16,125-127).
       Постановою слідчого СВ Солонянського ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області від 25 квітня 2020 року труп особи чоловічої статі, доставлений до моргу Солонянського відділення КЗ «Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради, було визнано як ОСОБА_4 (т.1 а.с.203-205).
       Постановою слідчого СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області від 05 травня 2019 року ОСОБА_1 залучено до кримінального провадження №12016040680001036 від 24 березня 2016 року в якості потерпілої (т.1 а.с.92).
       Постановою Новокодацького ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області від 01 травня 2020 року кримінальне провадження №12016040680001036 від 24 березня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, закрито у зв`язку із відсутністю складу правопорушення (т.1 а.с.206).
       Судом були допитані свідки. 
       З огляду на вищевикладене, дослідивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не довела, що спірний правочин, укладений 17 серпня 2016 року між нею і ОСОБА_2 , укладений під впливом тяжких обставин та за ціною, яка суттєво менше ринкової вартості квартири, на вкрай невигідних для неї умовах за ціною, що суттєво менша за ринкову. 
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
       Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
       Згідно зі статями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. 
       Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).
       Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
       Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, ОСОБА_1 посилалась на те, що спірний правочин укладено під впливом тяжких для неї та її родини обставин і на вкрай невигідних для неї умовах.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2021 року в справі №754/16128/17 (провадження №61-6436св21) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів – відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі №369/13272/18-ц, від 12 березня 2021 року у справі №295/17488/15-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі №333/1238/16-ц, що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України».
       Відповідно до роз`яснень наданим у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана судом недійсною на підставі статті 233 ЦК України, якщо вона вчинена особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. 
       Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
       За положеннями частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
       Як вбачається із змісту спірного договору купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2016 року, ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 149 000 грн., які останній передав продавцеві повністю, і які вона отримала до підписання самого договору. Продавець своїм підписом підтвердила проведення зі сторони покупця повного розрахунку та відсутність претензій фінансового характеру до покупця.
       Крім цього, п.6 спірного правочину зазначено, що сторони розуміють значення і умови договору, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, доводи апеляційної скарги даного факту не спростовують. 
       Наявність боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 не може вважатися тяжкою обставиною. 
       Позивачем не додано до матеріалів справи доказів, які б спростовували факт того, що станом на дату укладення сторонами спірного правочину, ринкова вартість відчужуваного нерухомого майна була відмінною від вартості, визначеної у договорі купівлі-продажу від 17 серпня 2016 року.
       Посилання апеляційної скарги стосовно того, що відповідач умисно, шляхом обману та зловживання її довірою заволодів її майном, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю. 
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.        
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального й процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишена без змін. 
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.