Справа № 409/876/21 
Провадження № 22-ц/810/691/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року                        Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                        Назарової М.В.,
суддів:                                              Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря                      Сінько А.І.,
учасники справи: позивач –  ОСОБА_1 , відповідач - Держава Україна в особі Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Державна казначейська служба України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження 
апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області та Державної казначейської служби України
на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 17 червня 2021 року, ухваленого Білокуракинським районним судом Луганської області у складі: судді Максименко О.Ю. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - Відповідач), Державної казначейської служби України (далі – третя особа) про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади, який мотивував тим, що позивач здобув право на отримання пенсії за інвалідністю, після отриманої 05.09.1986 виробничої травми, позивачу встановлено І групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва.
З 01.08.2014 позивач перебуває на обліку в Білокуракинському об`єднаному УПФУ Луганської області. З 01.08.2016 Білокуракинським об`єднаним УПФУ Луганської області було протиправно припинено виплату пенсії, що встановлено рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 по справі №812/1497/18, яке набрало законної сили і яке до часу звернення позивача до суду не виконане.
Позивач вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої вказаними незаконними рішеннями органу державної влади, якими той позбавив позивача права власності на належне останньому майно у вигляді пенсійних виплат як єдиного доходу для існування особи з інвалідністю першої групи, який потребує постійного стороннього догляду, є лежачим хворим, він потребував пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, лікування, оплати комунальних послуг, придбання їжі, одягу та інше, і стало причиною психологічного напруження, розчарування та незручності, і навіть за умови відсутності вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я можуть, згідно практики Європейського Суду, свідчити про заподіяння моральної шкоди. Позбавлення позивача гарантованого йому державою рівня життя, який забезпечувався би у разі виплати позивачу пенсії по інвалідності, призвело до вимушених змін у житті позивача, і вказані моральні страждання позивачем оцінено у 74000 грн, виходячи з розрахунку 2000 грн на місяць, які ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів державного бюджету.
У відзиві на позовну заяву відповідач Білокуракинське об`єднане УПФУ Луганської області позов не визнав як необґрунтований, оскільки рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 у справі № 812/1497/18 позов ОСОБА_1 до управління про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено, вказаним судовим рішенням порушені права ОСОБА_1 були відновлені. Також УПФУ зазначено, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння відповідачем внаслідок невиплати позивачу пенсії з 01.08.2016 по теперішній час моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.
Від  3-ї особи Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву про невизнання позову, посилаючись на недоведеність позивачем завдання йому моральних страждань, хоча це є його процесуальним обов`язком. Зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача.
Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 17 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Білокуракинського об`єднаного УПФУ Луганської області, 50000 гривень.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем доведено достатніми доказами, що йому завдано моральної шкоди, її розмір, а також причинний зв`язок між шкодою та протиправними діями відповідача.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області просить замінити сторону відповідача по справі з Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити повністю, посилаючись на порушення матеріального та процесуального права.
Доводами апеляційної скарги є те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, як розпорядник бюджетних коштів, не наділено правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто без збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати виплату коштів.
Таким чином, невиконання судового рішення в частині виплат грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, оскільки відповідач не належить до категорії розпорядників бюджетних коштів, а тільки є їх одержувачем, не може вважатися невиконанням судового рішення.
Крім того, пунктом 1 Постанови №637 передбачено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного КМУ, і до теперішнього часу окремий Порядок виплати цих сум пенсій урядом не затверджено.
Управління вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діями відповідача; стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн на підставі ЦК України є подвійною відповідальністю за одне й те же зобов`язання, що відповідно до положень Конституції України є недопустимим, оскільки на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 було відкрито виконавче провадження, відповідач здійснив відновлення та виплату пенсії ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, посилаючись на порушення матеріального та процесуального права, неповне з`ясування усіх обставин справи. 
Доводами апеляційної скарги є те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача.
Від представника позивача ОСОБА_2 надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких зазначено, що невиплата позивачу, який є особою з інвалідності I групи, пенсійних виплат на протязі з 01.08.2016 по 30.09.2019 (майже 3 років) безумовно спричинило позивачу моральні страждання, оскільки він втратив джерело засобів до існування, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності, а допущені відповідачем прояви протиправної дії, призвели до виникнення у позивача відчуття приниження людської та громадської гідності, гарантування останньому безпеки, захищеності, що призвело до глибоких моральних та психологічних страждань з негативними наслідками та позначилось на самопочутті, тим більше враховуючи стан здоров`я. Тому позивач вважає обґрунтованим розмір відшкодування моральної шкоди.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2021 визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Назарову М.В., склад колегії суддів –Кострицького В.В., Лозко Ю.П. Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області відкрито 11 серпня 2021 року, ухвалою суду від 20 серпня 2021 року залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області як правонаступника Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області та справу призначено до апеляційного розгляду на 05 жовтня 2021 року об 11-й год. 
Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України відкрито 20 серпня 2021 року.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ від 03 вересня 2021 замінено суддю Лозко Ю.П. на суддю Стахову Н.В. у зв`язку із перебуванням першої у відпустці. Ухвалою суду від 03 вересня 2021 справу об`єднано в одне провадження разом із апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області та Державної казначейської служби України та призначено до апеляційного розгляду на 05 жовтня 2021 року об 11-й год.
Протоколом повторного атоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2021 вилучено суддів Кострицького В.В., Стахову Н.В. у зв`язку із перебуванням у відпустці, нові судді у складі суду Коновалова В.А., Лозко Ю.П.
Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає скарги такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є інвалідом І групи з 01.12.1992, що підтверджується довідкою серії ВТЭ-34 №033742, виданою 18.11.1992 безстроково. Потребує постійного стороннього догляду, медичного догляду, постільних приналежностів, додаткового харчування, сан курортного лікування, ЛФК, засобів догляду (а.с. 14).
 Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_1 має право на пенсію по інвалідності (а.с. 15).
З 20 січня 2015 року позивач перебуває на обліку в Білокуракинському об`єднаному УПФУ Луганської області. 
З 01.08.2016 Білокуракинським об`єднаним УПФУ Луганської області позивачу протиправно припинено виплату пенсії, що встановлено рішенням Луганського окружного адміністративного суду у справі №812/1497/18 від 30.10.2018, яке набрало законної сили.
 Вказаним рішенням Луганського окружного адміністративного суду було визнано протиправною бездіяльність Білокуракинського об`єднаного УПФУ Луганської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01.08.2016 та зобов`язано Білокуракинське об`єднане УПФУ Луганської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.08.2016. Рішення набрало законної сили 30.01.2019.
Переглядаючи справу за доводами апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
За таких обставин основною умовою відшкодування, зокрема, моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №804/2252/14, від 31.01.2018 у справі №813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі №800/500/16, від 01.03.2018 у справі №9901/377/18, від 09 лютого 2021 року у справі №425/793/19.
Вказана протиправність встановлена вищезазначеним судовим рішенням.
Крім того, на обґрунтування позовних вимог у цій частині позивач зазначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, перенесених ним внаслідок грубого порушення відповідачем Конституції України та Законів України і, як наслідок, його прав на належне пенсійне забезпечення, на право мирно володіти належним йому майном, оскільки Білокуракинське об`єднане управління ПФУ Луганської області, правонаступником якого є відповідач, не виплачував йому пенсію без законних на те підстав протягом більш ніж три роки, чим фактично позбавив позивача, який є внутрішньо переміщеною особою та пенсіонером за віком, єдиного засобу до існування, не поновлював його порушених прав на належне пенсійне забезпечення, не зважаючи на звернення позивача, що ставило його у становище на межі виживання.
Колегія суддів вважає доведеним завдання позивачу вказаними протиправними діями та бездіяльністю Відповідача значних моральних страждань та приниження його гідності, вину вказаного органу, а також причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями Відповідача, виходячи з наступного.
Невиплата пенсії позивачу за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача, який є особою з інвалідністю 1 групи, є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, який змушений був звертатися по правову допомогу та відстоювати свої порушені права в суді, залишивши своє майно на тимчасово окупованій території.
Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень прав позивача, шляхом ухвалення судами рішень на користь позивача, не може компенсувати ОСОБА_1 його немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, вказані звернення до суду та очікування позитивних рішень на свою користь тривали з жовтня 2018 року до січня 2019 року, протягом цього часу він змушений був витрачати свої зусилля, докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів до існування, на що позивач міг правомірно очікувати, та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.
Крім того, позивачем позов заявлено і з підстави того, що навіть після ухвалення судового рішення на його користь про визнання бездіяльності Білокуракинскього об`єднаного управління ПФУ Луганської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01 серпня 2016 року та зобов`язання відновити нарахування та виплату пенсії з вказаної дати, воно до теперішнього часу залишається не виконаним.
З цього приводу колегія бере до уваги, що ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується. 
З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц вважала обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення. 
Тому доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ про відсутність окремого Порядку виплати сум пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення з огляду на п. 1 Постанови №637, який мав бути затверджений Урядом, як підставу для звільнення його від відповідальності за завдану моральну шкоду не заслуговують на увагу.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).
Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).
Наведене є достатніми доказами того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про порушення звичного способу життя та докладання додаткових зусиль в організації свого життя.
Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, колегія суддів вважає доведеним завдану позивачу УПФУ моральної шкоди з урахуванням засад розумності та справедливості. 
Суд першої інстанції з урахуванням правильно встановлених фактичних обставин справи зробив обґрунтований висновок про стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн.
Посилання в апеляційній скарзі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на те, що стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн є подвійною відповідальністю за одне й те же зобов`язання є безпідставними, оскільки позивачем у даній справі заявлені вимоги про відшкодування моральної, а не матеріальної шкоди, що не є подвійним стягненням. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Висновки суду про те, що шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, є вірним та ніким по справі не оскаржується.
Отже, підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачається.
Помилкове зазначення судом в тексті рішення суду імені позивача як « ОСОБА_3 » замість фактичного « ОСОБА_3 » не впливає на правильність висновків суду, а може бути виправлено судом з власної ініціативи або за заявою учасників справи у відповідності до вимог ст. 269 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення – без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено, що рішення Білокуракинскьго районного суду луганської області від 17 червня 2021 року ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а рішення суду - підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 17 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Дата складення повного тексту постанови – 05 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді: