ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/2035/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
        суддів:                          Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу   Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.07.2021 року (головуючий суддя Жук Р.В.)
в адміністративній справі №340/2035/21 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 27.04.2021 до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача Військової частина НОМЕР_1 , в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (раніше НОМЕР_2 ) щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (раніше НОМЕР_2 ) провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної мені при звільненні, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а саме провести розрахунок та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки за період з 17 листопада 2017 року по 26 лютого 2021 року включно.           Позов обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно не здійснено нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вказані нарахування передбачені Кодексом законів про працю України. Остаточний розрахунок здійснено відповідачем 26.02.2021р. шляхом перерахування на картковий рахунок позивача грошових коштів в розмірі 8553,61 грн. Отже, на переконання позивача наявні підстави для стягнення з відповідач середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.07.2021  року позов задоволено:
- визнано бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (раніше НОМЕР_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (раніше НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати при звільненні, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 17 листопада 2017 року по 26 лютого 2021 року в сумі 8   458,70 грн.  (вісім тисяч чотириста п`ятдесят вісім гривень сімдесят копійок).           Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що останнім днем військової служби позивача було 17.11.2017 р., а з даним позовом він звернувся до суду 27.04.2021 р. після виплати йому відповідачем 26.02.2021 р. компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Враховуючи те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби – 256 324,08грн. значно перевищує суму виплаченої компенсації за невикористані дні додаткової відпустки – 8   553,61 грн., а також з урахуванням того, що позивач протягом тривалого часу не звертався до суду з позовом про виплату указаної компенсації, суд дійшов висновку застосувати до даних правовідносин принцип співмірності. Так, в даній ситуації істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку становить 0,033 (8  553,61 грн./ 256 324,08 грн., тобто сума виплаченої компенсації поділити на середній заробіток за весь час затримки розрахунку). Відтак сума, яка підлягає відшкодуванню становить 8   458,70 грн. (213,96 грн. х 0,033 х 1198 д., тобто середньоденна заробітна плата позивача помножена на істотність частки та кількість днів затримки розрахунку). Отже, дійшов висновку про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби має бути виплачений позивачу у розмірі 8   458,70 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком військовослужбовця.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини 1 статті 117 КЗпП України є безпідставним. Зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП України не поширюється. Зазначає, що статтею 117 КЗпП не встановлена відповідальність власника або уповноваженого ним органу у вигляді виплати середнього заробітку у разі, коли спірним є питання не розміру виплати, а самого права особи на певні виплати при звільненні. Оскільки виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником, то перелік випадків, за які така відповідальність застосовується, є вичерпним і не може бути розширений за рішенням суду. В даному випадку, спірним є питання права на отримання компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки у зв`язку з припиненням на час дії особливого періоду надання військовослужбовцям, зокрема, додаткових відпусток як учасникам бойових дій ч.19 ст.10 Закону №2011-ХІІ, а не питання розміру такої компенсації. При цьому, питання виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку військовослужбовцям на час звільнення позивача з військової служби було спірним та вирішено тільки після набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду від 16.05.2019 у зразковій справі №320/4218/18, тому вина відповідача у невиплаті спірної компенсації в день звільнення- відсутня, оскільки військова частина могла діяти та діяла лише в межах повноважень Конституції та законів України відповідно до ст.19 Конституції України. Також зазначив, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача виконати судове рішення про компенсацію невикористаної додаткової відпустки.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій.

Наказом начальника Головного управління персоналу - Заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 06 вересня 2018 року №262 позивач був звільнений у запас за підпунктом «к» пункту 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №247 від 17.11.2017 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення.
Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій з 2014 року по 2017 рік, позивач звернувся до суду з позовом.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2020 р. по справі №340/4876/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково:
- визнано   протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17 листопада 2017 року;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17 листопада 2017 року. 
На виконання рішення суду у справі №340/4876/20, 26 лютого 2021 року військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_1 виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015-2017 роки в сумі 8553,61грн. (а.с.10). 
Отже, остаточний розрахунок з позивачем здійснено 26.02.2021р. шляхом перерахування на картковий рахунок позивача грошових коштів в розмірі 8553,61 грн.
Натомість до адміністративного суду з даним позовом позивач  звернувся лише 27.04.2021 року та просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин застосовуються норми Конституції України, Кодексу Законів про працю, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008.
Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. 
При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).
Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
В силу статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. 
Отже, при відсутності спору про розмір виплачуваних при звільненні сум, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Натомість, наявність спору щодо розміру виплачуваних при звільненні сум, не дає підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а лише з урахуванням періоду коли вичерпано спір.
В даній справі відповідач вважав, що при звільненні позивача з військової служби здійснені всі розрахунки з ним.
Однак, позивач, шляхом звернення до суду (справа №340/4876/20, рішення набрало законної сили 12.02.2021) довів, що йому при звільненні не була виплачена грошова компенсація  за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17 листопада 2017 року.
На виконання вказаного рішення 26.02.2021 року позивач отримав виплату компенсації  за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік включно у розмірі 8553,61 грн. (а.с. 10).
Слід зазначити, що грошова компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку є складовою частиною заробітної плати, і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач отримав 26.02.2021 року виплату компенсації  за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік включно у розмірі 8553,61 грн.
Водночас, позивач знову звернувся до суду за захистом та просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати належної мені при звільненні, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а саме провести розрахунок та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки за період з 17 листопада 2017 року по 26 лютого 2021 року включно.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2020 р. по справі №340/4876/20, встановлено, що компенсація  за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік включно позивачу при звільненні не нараховувалася. 
При цьому, остаточний розрахунок з позивачем проведено 26.02.2021.
Позивач вважає, що в нього виникло право на отримання відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, тому 27.04.2021 року звернувся до суду з даним позовом.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити додержання позивачем встановленого процесуальним законом строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.
Так, частиною 5 ст. 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття, проходження та звільнення з публічної служби – встановлюється місячний строк.
Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вже вирішував питання про строк звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ.
Так, за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19), строк звернення до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить один місяць, який установлений частиною 5 статті 122 КАС України, оскільки такий спір пов`язаний із звільненням з публічної служби і має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.
Натомість у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19) і від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17) висловлено іншу правову позицію щодо необхідності застосування тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною 1 статті 233 КЗпП України, ураховуючи, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є трудовим спором.
Наведене свідчить, що вказані висновки Верховного Суду, зроблені різними колегіями суддів однієї судової палати, суперечать один одному.
Аналізуючи наявність підстав для відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду керувалася таким.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.
Водночас частиною 1 статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За приписами частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Виходячи з цього, встановлений у частині 1 статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Однак спір, який ініціював позивач не є трудовим, а є публічно-правовим, тому щодо публічно-правових правовідносин слід застосовувати норми КАС України, які передбачають стоки звернення з позовом до адміністративного суду.
Так, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина 5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини 2 цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Оскільки спір є публічно-правовим, а не трудовим, то застосуванню підлягає саме норма статті 122 КАС України (ч. 5, яка передбачає місячний строк звернення до адміністративного суду).
При цьому, будь яких пояснень з приводу поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з зазначеним позовом позивач не надав.
Слід зазначити, що усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини 1 статті 233 КЗпП України.
Таким чином, на звернення до суду з цим адміністративним позовом встановлено місячний строк з дня проведення з позивачем остаточного розрахунку.
Саме такий правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 (адміністративне провадження № К/9901/14941/20)
Такий висновок ґрунтується на правильному застосуванні судом статті 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.
У зв`язку з цим судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступає від висновку щодо застосування частини 1 статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини 5 статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).
Відступаючи у цій справі від висновку Верховного Суду, який викладено у  постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), колегія суддів судової палати зазначила, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції не знаходить підстав для не застосування зазначеної норми.
У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду 27.04.2021 року з позовом про виплату середнього заробітку за час затримки при звільненні, однак, остаточний розрахунок з позивачем проведено 26.02.2020 року, отже позивач пропустив  місячний строк звернення до адміністративного суду з таким позовом.
Наслідком пропуску звернення до суду з позовом є залишення позову без розгляду (ст. 123 КАС України).
Суд першої інстанції не дослідив зазначених обставин та норм процесуального законодавства та припустився помилкового висновку про можливість розгляду даної справи. 
Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов слід залишити без розгляду.
Керуючись ст. 122, 123, 321, 322, 328 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково. 
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.07.2021 року – скасувати. 
Позов залишити без розгляду.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 28.10.2021 та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.          
Повний текст постанови складено 05.11.2021.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова