ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №640/25171/20                                                            Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року                                                                      Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді                                                                      Ключковича В.Ю.,
суддів                                                                                          Грибан І.О.,
                                                                                                    Парінова А.Б.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області, в якому просив суд:
- скасувати наказ Управління Держрибагенства від 03.06.2020 №158-О про звільнення позивача;
- скасувати наказ Управління Держрибагенства від 09.06.2020 №165-о про дату звільнення позивача;
- поновити позивача на посаді державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» Управління Держрибагенства;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2021 позовну заяву задоволено частково:
- визнано протиправними та скасовано наказ Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області від 03 червня 2020 року №158-О «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області від 09 червня 2020 року №165-о «Про дату звільнення ОСОБА_1 »;
- за наслідком виходу за межі позовних вимог, поновлено ОСОБА_1 в Управлінні Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав на момент звільнення, з 10 червня 2020 року;
- стягнуто з Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 123 604,02 грн. (сто двадцять три тисячі шістсот чотири гривні дві копійки);
- допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 10 300,34 грн. (десять тисяч триста гривень тридцять чотири копійки);
- в іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, з підстав неправильного застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в якій просить рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2021 скасувати та винести нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом першої інстанції, при винесенні рішення не враховано частини 2-3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», якими передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення.
Також не враховано право а не обов`язок суб`єкта призначення на пропонування державному службовцю вакантної посади.
Відповідач зазначає, що позивач, порушуючи свої обов`язки, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» ввів в оману суд першої інстанції, приховавши факт отримання допомоги з центру зайнятості, внаслідок чого при присудженні оплати за час вимушеного прогулу не було враховано виплаченого матеріального забезпечення по безробіттю, а саме 70 604,38 грн. за період з 10.06.2020 по 01.06.2021, що призводить до подвійного стягнення з державного бюджету, а саме одночасної виплати допомоги по безробіттю - 70 604,38 грн. та виплати за вимушений прогул - 123 604,02 грн.
Також, позивачем приховано отриману ним суму вихідної допомоги у розмірі 18 590,10 грн. 
Відзив на апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду не надходив.
Керуючись частинами 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Управління Держрибагенства від 13.04.2016 №6-о «Про призначення ОСОБА_1 » позивача призначено на посаду головного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля №1 Управління Держрибагенства з 14.04.2016.
Наказом Державного агентства рибного господарства України від 08.11.2019 №474 «Про введення в дію змін до штатного розпису» відповідно до Положення Державне агентство рибного господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №985, з 06.11.2019 введено зміни до штатного розпису на 2019 рік Державного агентства рибного господарства згідно з переліком, що додається.
Наказом Управління Держрибагенства від 02.12.2019 №40Д-483/8 «Про введення в дію штатного розпису Управління Держрибагенства» відповідно до Положення про Управління Держрибагенства, затвердженого наказом Державного агентства рибного господарства України від 15.11.2016 №229, та у зв`язку з введенням в дію штатного розпису Держрибагенства, затвердженого наказом від 08.11.2019 №474, введено в дію штатний розпис Управління Держрибагенства з 02.12.2019, в установленому порядку у межах граничної чисельності в кількості 133 штатних одиниць, що додається.
02.12.2019 ОСОБА_1 повідомлено про вивільнення згідно ст. 492 Кодексу законів про працю України та п. 1 ч. 1 ст. 87 закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, відповідно до наказу Держрибагенства України від 08.11.2019 №474 «Про введення в дію змін до штатного розпису» та наказу Управління Держрибагенства від 02.12.2019 №НОД-483/8 «Про введення в дію штатного розпису Управління Держрибагенства».
В подальшому, ОСОБА_1 звернувся до в.о. начальника Управління Держрибагенства із заявою від 20.03.2020 про переведення його на посаду головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» з 20.03.2020 за його згодою.
17.04.2020 відповідач листом повідомив про наступне вивільнення ОСОБА_1 та про можливість його переведення на рівнозначну або нижчу посаду без проведення конкурсу; про прийняте рішення позивача буде повідомлено.
01.06.2020 позивач повторно звернувся до т.в.о. начальника Управління Держрибагенства із заявою про переведення його на посаду головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» з 01.06.2020 за його згодою.
03.06.2021 Наказом Управління Держрибагенства №158-о «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено з посади головного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля №1 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису Управління Держрибагенства відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», вважаючи датою звільнення перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність.
Відповідно до листка непрацездатності від 02.06.2020 серії АДЮ №904338 ОСОБА_1 звільнено від роботи у період з 02.06.2020 по 05.06.2020 та рекомендовано приступити до роботи з 06.06.2020.
09.06.2020 Наказом Управління Держрибагенства №165-о «Про дату звільнення ОСОБА_1 » вважати датою звільнення позивача з посади головного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля №1 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису Управління Держрибагенства відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» 09.06.2020.
Листом від 15.06.2020 №2-9-19/2673-20 відповідач повідомив позивача про звільнення із займаної посади на підставі . 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази щодо виконання відповідачем обов`язку стосовно надання пропозицій позивачу по працевлаштуванню на наявних вакантних посадах, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, що свідчить про порушення процедури звільнення, а саме ст. 492 Кодексу законів про працю України, п. 1 ч. 1, п. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що враховуючи встановлення факту незаконного звільнення позивача та скорочення посади, яку займав позивач на момент звільнення з займаної посади, з урахуванням необхідності ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, є необхідність вийти за межі позовних вимог шляхом поновлення позивача на посаді рівнозначній тій, яку обіймав на момент звільнення з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 10 червня 2020 року.
Судом першої інстанції також задоволені позовні вимоги щодо стягнення суми в 123 604,02 грн., яка є середнім заробітком за час вимушеного прогулу у 254 дні.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно із ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до статей 38 та 43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).
За приписами ст. 5 Закону №889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до визначення, яке містить ч. 2 ст. 1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Законом України від 19.09.2019 №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону №889-VIII, зокрема, відповідно до положень частин 1-3 ст. 87 Закону №889-VIII (у редакції, що діє з 29.05.2020, яка була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу) державна служба припиняється:
1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 Закону №889-VIII);
2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 Закону №889-VIII;
3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 Закону №889-VIII);
4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 871 Закону №889-VIII);
5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 до Закону №889-VIII);
6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 Закону №889-VIII);
7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом (стаття 83 Закону №889-VIII);
8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади» (стаття 83 Закону №889-VIII);
9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 881 Закону №889-VIII).
Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 871 Закону №889-VIII.
Відповідно до ч. 3 ст. 83 Закону №889-VIII у разі звільнення з державної служби, на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті, державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного орган.
Таким чином, на час звільнення позивача, редакція Закону №889-VIII, не передбачала обов`язку роботодавця пропонувати працівнику можливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації перед звільненням.
Наказом Управління Держрибагенства від 02.12.2019 №4ОД-483/8 «Про введення в дію штатного розпису Управління Держрибагенства у м. Києві та Київській області» відповідно до Положення про Управління Держрибагенства, затвердженого наказом Державного агентства рибного господарства України від 15.11.2016 №229 та у зв`язку з введенням в дію штатного розпису Держрибагенства, затвердженого наказом від 08.11.2019 №474, введено в дію штатний розпис Управління Держрибагенства з 02.12.2019, в установленому порядку у межах граничної чисельності в кількості 133 штатних одиниць, що додається. Згідно вказаного штатного розпису, відсутня посада, яку займав ОСОБА_1 до звільнення, а саме головного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля №1.
Згідно змісту оскаржуваного у даному спорі наказу, позивача звільнено з посади у зв`язку скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII.
Проте, не можна залишити поза увагою приписи ст. 43 Конституції України, за якими, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби, недостатньо для звільнення лише простої констатації цього факту, а мають бути і інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, і такими причинами не може бути лише бажання суб`єкта призначення.
Верховний Суд у постанові від 03.07.2020 по справі №813/1520/16 вказав, що при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишенні на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
При цьому, під час розгляду спору по суті, відповідачем не було надано переконливих та достатніх пояснень, в чому полягала необхідність звільнення позивача з посади головного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля №1, адже згідно доданого до матеріалів справи штатного розпису такий становив 133 штатні одиніць, тобто чисельність працівників була збережена повністю, фактично відбулось лише перейменування посади вказаного інспектора.
Тож, посада, яку обіймав позивач, своєю суттю та функціоналом не була скорочена, а тому, у відповідача не було правових підстав для звільнення останньої з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII.
Згідно з ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19.09.2019 №117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Законом №117-IX, вказані положення були виключені без визначення будь-якої процедури.
Натомість, задля розуміння загального відношення до вказаного питання з боку законодавця, слід навести, що Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-IX (далі - Закон №440-IX), ч. 3 ст. 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».
Тобто, з 13.02.2020, після набрання Законом №440-IX чинності, процедура звільнення державних службовців знову була встановлена, і вона як і попередньо існуюча передбачала попередження про звільнення та пропонування вільних посад. Оспорюваний наказ відповідача датований 03.06.2020.
Так, необхідність врегулювання процедури звільнення державного службовця, зокрема, з передбачених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII, підстав, як однієї з гарантій державної служби, власне і підтверджується наявністю цієї процедури в первісній редакції Закону №889-VIII і встановлення такої процедури Законом №440-IX.
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Одночасно, частиною другою вказаної статті КЗпП встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з нормами ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.
Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.
Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.03.2020 у справі №804/1542/16.
За таких обставин оскаржуваний наказ не може бути визнаний обґрунтованим і підлягає скасуванню, адже такий не відповідає принципу обґрунтованості, та прийнятий з порушенням встановленої процедури звільнення.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №812/1303/17 вказав, що процедура звільнення у випадку реорганізації, яка супроводжується скороченням чисельності працівників або штату, спрямована не на те, щоб витримати строк тривалістю два місяці і після того звільнити працівника, а насамперед на те, щоб протягом цього строку вживати заходів для того, щоб працевлаштувати осіб в межах можливостей, в цьому випадку, суб`єкта призначення. При скороченні чисельності штату звільнень не оминути, однак дії роботодавця мають засвідчити, що він справді вживав заходів для працевлаштування осіб з урахуванням, зокрема, переважного права на залишення на роботі, а також кваліфікаційних вимог до посади, позаяк в цій справі йдеться про державну службу.
Сторонами у справі не заперечується, що відповідач не пропонував позивачу будь-яку альтернативну посаду, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Натомість, після отримання 02.12.2019 повідомлення про скорочення, позивач двічі (20.03.2020 та 01.06.2020) звертався до відповідача із заявами про переведення його на посаду головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» за його згодою.
Зважаючи на те, що з моменту попередження про наступне вивільнення і по дату звільнення з державної служби відповідач не пропонував позивачу будь-якої іншої вакантної посади державної служби в Управлінні Держрибагенства за відповідною кваліфікацією,колегія суддів погоджується, що відповідачем допущено порушення процедури звільнення, а саме ст. 492 КЗпП України, п. 1 ч. 1, п. 3 ст. 87 Закону №889-VIII. Протилежні доводи апеляційної скарги, колегія суддів відхиляє, з огляду на їх необґрунтованість.
Отже, є вірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області від 03.06.2020 №158-О «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказу Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області від 09.06.2020 №165-о «Про дату звільнення ОСОБА_1 »
Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно із правовим висновком зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 по справі №21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.
Крім того, відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), відповідно до п. 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абз. 3 п. 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Згідно абз. 1 п. 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
Відповідно до пп. «б» абз. 1 п. 4 та абз. 2 п. 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відтак, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.
Зважаючи на те, що кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даній справі період з 10.06.2020 по 15.06.2021 є період вимушеного прогулу ОСОБА_1 , а сума яку належить стягнути з відповідача, за підрахунком суду першої інстанції, складає - 123 604,02 грн. Апеляційна скарга відповідача не містить заперечень щодо її обрахунку. Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області зауважує лише щодо зменшення такої суми на 70 604,38 грн. (отримана допомога по безробіттю) та 18 590,10 грн. (виплачена роботодавцем вихідна допомога).
Щодо тез апеляційної скарги про те, що позивач приховав факт отримання допомоги з центру зайнятості та виплати вихідної допомоги при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів зауважує, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу та нормами чинного законодавства не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 01.03.2018 в справі №818/149/17, від 23.06.2020 в справі №802/1184/16-а, від 03.07.2020 №П/811/835/16, від 10.09.2020 у справі №280/2659/19 та ін., що відповідає також правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 (у справі №6-511цс16) та правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 в справі №826/808/16 , 
Таким чином, правильним є розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування того, що протягом певного періоду позивач отримував допомогу по безробіттю. Колегія суддів також зауважує, що на підтвердження вказаного відповідач не надав будь-яких доказів.
З аналогічних підстав не може бути зменшена сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку зі сплатою вихідної допомоги при звільненні.
Отже, з огляду на викладене, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині та зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.
Зважаючи на те, що сторонами у справі не оскаржується судове рішення в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду такої частини рішення суду першої інстанції.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, та не підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                          І.О. Грибан

                                                                                                    А.Б. Парінов