КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
26 жовтня 2021 року
м. Київ
справа №754/11624/19
провадження № 22-ц/824/12959/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.
за участю секретаря судового засідання - Пугач Д.С.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 
 
на  рішення  Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року у складі судді  Галась І.А.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, зняття з реєстрації, - 
                                               В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з указаної квартири; зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що позивач набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 липня 2018 року. 
Зауважувала, що не має можливості вільно користуватися, розпоряджатися майном на свій розсуд, оскільки колишні власники квартири (відповідачі), які втратили право власності на квартиру 6 років тому, відмовляються виїжджати в добровільному порядку з квартири, звільнити її від власних речей. 
Посилалася на те, що відповідачі, будучи зареєстрованими у спірній квартирі, створюють умови, які затягують час примусового звільнення помешкання, та продовжують в незаконний спосіб користуватися майном, яке їм не належить, мотивуючи відмову виселення усним договором оренди з колишнім власником квартири. Перешкоджання відповідачами в користуванні і розпорядженні майном полягає, зокрема, в тому, що вони періодично з`являються в помешканні, змінюють замки.
На підставі викладеного, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року позов задоволено частково. 
Постановлено виселити з квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
У задоволенні інших вимог відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 21липня 2021рокувідповідач                  ОСОБА_2 звернулася  з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що судом неповно встановлені обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Зазначає, що оскаржуване рішення у даній справі ухвалене на підставі рішення у справі №754/14639/17, що свідчить про його явну незаконність.
Уважає, що твердження суду першої інстанції про чинність у повному обсязі рішення у справі №754/14639/17 та заснованому на цьому рішенні праві власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, є необґрунтованими та передчасними.
Вказує на те, що позивач не зверталася до відповідачів з письмовою вимогою про добровільне звільнення квартири, у зв`язку з чим, на думку апелянта, висновок суду про порушення будь-якого права позивача, як власника, є необґрунтованим, а рішення суду - передчасним. 
Зауважує, що, укладаючи довгостроковий договір оренди з попереднім власником квартири, їй взагалі не було відомо про наявність договору іпотеки, а також про подальше відступлення прав іпотекодержателя за цим договором до ОСОБА_1 , що об`єктивно позбавляло можливості одержувати будь-яку згоду на укладення такого договору від іпотекодержателя.
 25 жовтня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_3 , у якій вона просила рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року скасувати та закрити провадження у справі.
Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні   апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.
Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, у зв`язку з чим колегією суддів дійдено висновку про розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов частково та ухвалюючи рішення про виселення відповідачів, місцевий суд виходив з того, що при вирішенні судом питання звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 не було вирішено питання виселення мешканців даного житла. При цьому договір іпотеки було укладено значно раніше (24 липня 2014 року), ніж договір оренди (11 січня 2017 року), та за відсутності підтвердження про згоду на укладення договору оренди від іпотекодержателя.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі. 
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржується лише одним з відповідачів - ОСОБА_2 в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про виселення, а тому в іншій частині та щодо іншого відповідача ОСОБА_3 апеляційним судом не перевіряється.
Судом установлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 липня 2018 року у справі №754/14639/17 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателя в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 за договором безпроцентної позики від 23 липня 2014 року у розмірі  900 000 грн. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24 липня 2014 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, що зареєстровано в реєстрі за №829 - квартиру АДРЕСА_2 , шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1 .
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателя - закрито.
Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року.
Таким чином, заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від                      06 липня 2018 року у справі №754/14639/17 набуло законної сили та є чинним.
Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ 21 вересня 2018 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Отже, позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , у розумінні ст. 319 ЦК України.
 Під час судового розгляду сторонами не заперечувалося, що відповідачі продовжують проживати у квартирі АДРЕСА_2 та зберігають в указаній квартирі свої речі, не зважаючи, на те, що позивач вимагає звільнити займане нею житлове приміщення.  
Як на підставу для проживання в квартирі АДРЕСА_2 відповідачі посилалися на Договір довготривалої оренди квартири від 11 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 . 
Пунктом 1.1 вказаного договору оренди передбачено, що орендодавець представляє орендареві й членам його родини у користування строком на 5 років квартиру загальною площею 62,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
Статтею 16 ЦК України  визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
За змістом п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Статтями 321, 328 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак, виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність.
Як зазначено вище, ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру на підставі заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 липня 2018 року у справі №754/14639/17, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24 липня 2014 року, а саме квартиру АДРЕСА_2 , шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1 .
Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до частин 1 і 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, при вирішенні судом питання про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 не було вирішено питання щодо виселення мешканців з даного житла.
Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.
Матеріалами справи встановлено, що договір іпотеки було укладено 24 липня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 
24 липня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за вказаним договором іпотеки.
У той же час, договір довгострокової оренди укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 11 січня 2017 року.
Таким чином, у справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що договір іпотеки було укладено значно раніше, ніж договір оренди та взявши до уваги відсутність підтвердження про згоду на укладення договору оренди іпотекодержателя, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача ОСОБА_2 .  
Доводи апелянта, про те, що рішення у справі №754/14639/17 не має правового значення при вирішенні даної справи, оскільки оскаржувалося в апеляційному порядку, не заслуговують на увагу суду, оскільки, як установлено матеріалами справи, вказане рішення після перегляду в апеляційному та касаційному порядку набрало законної сили та є чинним. 
Посилання позивача на те, що укладаючи довгостроковий договір оренди з попереднім власником квартири, їй взагалі не було відомо про наявність договору іпотеки, а також про подальше відступлення прав іпотекодержателя за цим договором до ОСОБА_1 , що об`єктивно позбавляло можливості одержувати будь-яку згоду на укладення такого договору від іпотекодержателя, є неспроможними, оскільки договір оренди укладався значно пізніше, аніж договір іпотеки та за відсутності на це згоди іпотекодержателя.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачем підтверджено належними та допустимими доказами право власності на спірну квартиру, проте не було доведено наявності права користування житловим приміщенням відповідачем, що є процесуальним обов`язком заявника, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині виселення   ОСОБА_2 з житлового приміщення. 
Щодо заяви  відповідача ОСОБА_3 , у якій вона просила рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року скасувати та закрити провадження у справі, суд позбавлений процесуальної можливості для вирішення цієї заяви, оскільки  ОСОБА_3 апеляційну скаргу не подавала ,  рішення в частині , що стосується її прав апеляційним судом не переглядалося.
Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду. 
При вирішенні вказаної справи місцевим судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів,-
П О С Т А Н О В И В:
            Апеляційну скаргувідповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року в частині позовних вимог про виселення  ОСОБА_2  - залишити без змін.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
            Повне судове рішення складено «26» жовтня 2021 року.
 
Головуючий                                                                            В.А. Кравець
 
Судді                                                                                        О.В. Желепа
 
                                                                                                       О.Ф. Мазурик