ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2021 року                                                                            м. Херсон
Номер справи: 653/379/21
Номер провадження: 22-ц/819/1984/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,
суддів:                                          Радченка С.В.,
Семиженка Г.В.,
секретар    Плохотніченко А.В.
учасники справи: 
позивач –Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 серпня 2021 року, у складі судді Делалової О.М., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що відповідач з метою отримання банківських послуг звернулась до позивача, у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 10.12.2010 року. Позивач вказує, що при підписанні анкети заяви відповідач підтвердила, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами», складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що визначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу видано кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 24000 гривень. Відповідач зобов`язалась повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. В порушення умов договору відповідач не надала своєчасно Банку кошти для погашення заборгованості. 
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 27.12.2020 року має заборгованість в сумі 25926,08 гривень, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 21909,54 гривень, заборгованості простроченими відсотками в сумі 4016,54 гривень. АТ «Приватбанк» просив суд стягнути з відповідача на користь банку вказану заборгованість та судові витрати в сумі 2270 гривень.
Заочним рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 02 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивач не довів укладення між сторонами договору кредиту на зазначених в підставах позову Тарифах Банку та Умовах та правилах надання банківських послуг, зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення заборгованості по простроченим відсоткам. Вирішуючи питання щодо стягнення простроченого тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що з розрахунку наданого позивачем та виписки по рахунку відповідачем було використано кредитних коштів в сумі 47150,74 грн, а на погашення заборгованості сплачено 53 204,28 грн, що свідчить, про те, що фактично отримані та використані кошти були повернуті позичальником добровільно, навіть в більшому розмірі.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, здійснив власні розрахунки, проте не надав належної оцінки Виписці про рух коштів по рахунку відповідача. Вказує, що суд першої інстанції, не врахував, що у виписці про рух коштів відображенні всі операції зі зняття коштів та використання кредитних коштів, при цьому, відповідно до вказаної виписки, заборгованість відповідача складає 21909,54 гривень. Посилаючись на те, що відповідач не заперечувала факт укладення договору на вказаних позивачем умовах зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку що фактично витрачені відповідачем кредитні кошти були повністю повернуті банку. Посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання не виконала, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Письмових заперечень на апеляційну скаргу до суду не надходило. 
Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, яка підтримала апеляційну скаргу та пояснення відповідача, яка заперечує проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 10.12.2010 року ОСОБА_2 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.
З матеріалів справи слідує та підтверджено відповідачем, що ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_3 ».
В анкеті-заяві, що підписана відповідачем зазначено, що вона згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
До позовної заяви, крім анкети-заяви, підписаної позичальником, представник банку додав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна Gold». та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані позичальником.
Відповідно до довідки, доданої позивачем до позовної заяви, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 був підписаний кредитний договір №б/н, за яким останній були надані: 10.12.2010 року - кредитна картка терміном дії 06/12; 29.12.2010 року - кредитна картка терміном дії 11/14; 11.11.2013 року – кредитна картка терміном дії 08/17; 20.09.2017 року – кредитна картка терміном дії 07/21.
З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_4 (договір б/н) вбачається, що старт карткового рахунку відбувся 10.12.2010 року із встановленням кредитного ліміту. В подальшому кредитний ліміт неодноразово змінювався, так 31.05.2014 року збільшено до 800 гривень, 09.01.2018 року збільшено до 11000 гривень, 20.07.2018 року збільшено до 24000 гривень, 18.03.2020 року зменшено до 23255,33 гривень, 31.07.2020 року зменшено до 22420,99 гривень, 06.08.2020 року зменшено до 0,00 грн. 
З виписки по рахунку, доданого Банком до позовної заяви, вбачається, що ОСОБА_4 , починаючи з 24.04.2014 року активно користувалась кредитними картками: знімала готівку, поповнювала мобільний телефон, оплачувала придбання товарів, вносила кошти на часткове погашення кредиту.
Згідно з наданими банком розрахунками, заборгованість ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором заборгованість станом на 27.12.2020 року становить 25926,08 гривень, яка складається з: 21909,54 гривень заборгованості за простроченим тілом кредиту, 4016,54 гривень заборгованості за простроченими відсотками.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 прострочених відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, врахував висновок щодо застосування відповідних норм права, що викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 та дійшов висновку, що оскільки витяг з Умов і правила надання банківських послуг в Приватбанку, а також Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовому виді, не містять підпису відповідача та не підтверджують те, що саме з цими Умовами і правилами надання банківських послуг в Приватбанку та Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» ознайомилася та погодилася відповідач і вони їй були зрозумілі, то вони не підлягають застосуванню. Підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками відсутні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки, як вбачається з наданих позивачем матеріалів справи, умовами анкети-заяви, яка підписана відповідачем, не погоджено розміру відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів, строку виконання зобов`язання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, оскільки позивачем не надано суду належних і достатніх доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком.
Під час розгляду справи апеляційним судом відповідач пояснила, що в 2010 році оформлювала в Приватбанку зарплатну платіжну картку і їй запропонували отримати кредитну картку, на що вона погодилась. Підписуючи в 2010 році анкету- заяву про отримання банківських послуг була ознайомлена працівниками банку лише з умовою щодо мінімального обов`язкового платежу в розмірі 4% від використаної суми кредитних коштів. Умови щодо відсоткової ставки за користування кредитним коштами їй не були роз`яснені, будь-який договір вона не підписувала. З 2014 року періодично користувалась кредитними коштами та здійснювала їх погашення. Вважає, що вона повернула всі кошти, що були нею використані. В 2020 році банк почав в погашення заборгованості по кредитному рахунку самостійно знімати кошти з інших карткових рахунків, що були відкриті в Приватбанк, то вона була вимушена закрити всі наявні в Приватбанк карткові рахунки. Вважає вимоги банку безпідставними.
Отже судом першої інстанції правильно встановлено, що банк не довів укладення договору на вказаних ним умовах, оскільки відповідач заперечує його підписання та ознайомлення, Умови не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 грудня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що необхідність сплати позичальником процентів за користування кредитом передбачено нормами права, оскільки вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами з підстав та у розмірах встановлених статтею  1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Зважаючи на наведене, доводи апеляційної скарги, про те що, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, є безпідставними, оскільки витяг з тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з умов та правил надання банківських послуг, які містяться у матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 грудня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Крім того, стаття 12 ЦПК України розкриває один з основних принципів судочинства – змагальність сторін, відповідно до якого цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З виписки по рахунку, що надана позивачем до позовної заяви вбачається, що відповідач з 2014 року періодично користувалась кредитними коштами. Банком здійснювалось списання відсотків в різному розмірі (від 2,9 % до 3,5% ), так і комісії з коштів, що надходили на вказаний картковий рахунок; рахувались на кредитному рахунку за різний період часу з різних розмірах, в тому числі зі змінюваним кредитним лімітом.
Оскільки банком не було заявлено вимог про стягнення відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України з наведенням відповідного розрахунку за весь період користування кредитними коштами, у суду відсутні підстави здійснювати такі нарахування та розрахунки самостійно.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Судом першої інстанції перевірено розрахунки заборгованості та виписку по рахунку, що надані позивачем та встановлено, щовідповідачем використано кредитних коштів у сумі 47150,74 гривень, а на погашення заборгованості сплачено 53 204,28 гривень, що свідчить, про те, що фактично отримані та використані кошти були повернуті позичальником добровільно.
Як вбачається з розрахунку наданого позивачем проценти та комісії, нараховані за користування кредитними коштами погашалися банком за рахунок тіла кредиту, збільшуючи відповідно загальну заборгованість за тілом кредиту. 
Проте, анкета-заява, підписана сторонами не містить, як відомостей, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, так і відомостей про погашення нарахованих процентів за рахунок кредиту.
А отже підстави для збільшення кредиту за рахунок погашення нарахованих процентів, що не передбачені договором відсутні.
Посилання в апеляційній скарзі на положення статті 534 ЦК України є безпідставними, оскільки, як вже вказано вище сторони не передбачили договором сплату процентів та неустойки.
Отже, надаючи оцінку наведеним фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам на підтвердження заявлених вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, на які позивач посилався в обґрунтування своїх вимог, не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.
Заочне рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 серпня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повне судове рішення складено 25 листопада 2021 року.

Головуючий І. В. Вейтас

Судді: С. В. Радченко

Г. В. Семиженко