ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1875/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №708/668/21 Категорія: 308030000 	Попельнюх А. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       23 листопада 2021 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.
За участю секретаря Винник І.М.
       
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу – представник ОСОБА_1 – адвокат Посипайко А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Посипайко Алли Іванівни на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2021 року, постановлене під головуванням судді Попельнюха А.О., у залі № 2 Чигиринського районного суду Черкаської області 25.08.2021 року о 16 год. 10 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення, -
в с т а н о в и в :
 
       06.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення. 
       В обґрунтування поданого позову ОСОБА_1 зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2020 року позивач ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 . 
       Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав та підтверджено витягом від 02.09.2020 року. Після реєстрації права власності на вказаний будинок ОСОБА_1 стало відомо, що в ньому залишилась зареєстрована та проживає колишня дружина попереднього власника ОСОБА_3 – відповідач по справі ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою ЦНАП виконкому Чигиринської міської ради від 11.06.2021 року. 
       Реєстрація та проживання відповідача ОСОБА_2 у придбаному позивачем будинку перешкоджає йому використовувати вказаний будинок для власного проживання та проживання членів його сім`ї. 
ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача ОСОБА_2 з проханням виселитися з належного йому будинку.
       25.09.2020 року на адресу відповідача ОСОБА_2 позивачем ОСОБА_1 була направлена вимога про зняття з реєстрації та виселення, яку ОСОБА_2 отримала 25.09.2020 року, проте вимоги ОСОБА_1 не виконала відповідачем. 
        ОСОБА_2 набула право користування жилим приміщенням у спірному житловому будинку як член сім`ї попереднього власника будинку ОСОБА_3 
18.12.2019 року рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. 
Після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 втратила таке право.
       Позивач ОСОБА_1 просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у належному на праві власності ОСОБА_1 житловому будинку АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 з належного позивачу житлового будинку, відшкодувати понесені позивачем судові витрати.
       Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та виселення – відмовлено.
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Посипайко А.І. оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що при вирішенні справи судом неправильно застосовано норми матеріального права та його висновки не відповідають обставинам справи.
       Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зазначений договір купівлі-продажу укладений згідно вимог закону, ніким не оскаржений, є чинним і відповідно створює певні юридичні наслідки.
       Апеляційна скарга обґрунтовується скаржником тим, що відповідач ОСОБА_2 набула право користування житлом у належному ОСОБА_3 житловому будинку з підстав, передбачених ст. 150 ЖК України, як член його сім`ї. Проте її право на користування житлом у будинку є похідним від права власності ОСОБА_3 на будинок та припинилося з моменту втрати ним права власності на будинок, а отже, у відповідача немає жодного законного права користуватися ним.
На думку скаржника, суд першої інстанції у своєму рішенні надав перевагу захисту права відповідача ОСОБА_2 на користування житлом над захистом права власності позивача ОСОБА_1 на спірний будинок, ніяким чином не обґрунтувавши таку позицію, та не зазначивши, в чому ж полягає пріоритет права відповідача над правом позивача.
Суд лише формально послався в рішенні на положення ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 317, 319, 328, 383, 386, 391 ЦК України, якими особі гарантується захист права власності взагалі та права власності, зокрема, на житловий будинок.
       Так, скаржник в апеляційній скарзі звертає увагу, що підставою для звернення позивача ОСОБА_1 в суд став конфлікт з приводу користування спірним житловим будинком між ним та відповідачем, яка фактично одноосібно користується всім будинком і всіляко чинить перешкоди позивачу, як законному власнику, навіть у доступі до належного йому майна.
       В матеріалах справи наявні докази, які підтверджують наявність такого конфлікту, з приводу чого ОСОБА_1 неодноразово звертався в органи поліції, але допомоги не отримав і до даного часу позбавлений не тільки можливості використовувати належний йому будинок для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї, як це передбачено ст. 383 ЦК України, а й позбавлений будь-якої можливості доступу до цього будинку.
       Скаржник вважає, що суд правову оцінку зазначеним доказам не надав, на необхідність захисту, передбаченого Конституцією та законами України, права власності позивача уваги не звернув.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Посипайко А.І. просить скасувати рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та виселення, та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
08 жовтня 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
       В обґрунтування відзиву вказується, що відчуження спірного будинку попереднім власником ОСОБА_3 , колишнім членом сім`ї якого є відповідач, поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користується безперервно з 2003 року. Вказане свідчить про те, що дії сторін за договором-купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2020 року щодо передачі ОСОБА_1 права власності на житловий будинок ОСОБА_3 були недобросовісними стосовно ОСОБА_2 та спрямованими на позбавлення її права користування житлом.
       У відзиві зазначається, що виселення ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю III групи, може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю у особи житла, а з у рахуванням її стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії по інвалідності та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.
       На думку відповідача ОСОБА_2 , сам факт переходу права власності до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього власника цього нерухомого майна. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Так, на думку відповідача, суд першої інстанції об`єктивно, повно та всебічно дослідив всі обставини даної справи, а також правильно надав оцінку обставинам справи та прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
       У відзиві ОСОБА_2 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Посипайко А.І. на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2021 року у справі № 708/668/21 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення просить відхилити, а рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2021 року у даній справі залишити без змін.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, відповідача, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.
       Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу було достеменно відомо на момент придбання будинку про факт реєстрації та проживання у ньому відповідача ОСОБА_2 та відсутність у неї добровільної згоди змінити місце проживання.
       Суд першої інстанції виходив з того, що виселення відповідача ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю III групи, може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю у особи житла, а з урахуванням її стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії по інвалідності та її розміру, наймання житла буде надмірним тягарем.
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 був власником житлового будинку з господарськими будівлями за АДРЕСА_1 .
       Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 20.09.2019 року (справа № 708/585/19, провадження № 2/708/171/19) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення фактів спільного проживання до реєстрації шлюбу та придбання будинку внаслідок спільної праці, визнання будинку спільною сумісною власністю у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.
       У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Під час розгляду справи судом було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2000 року ОСОБА_3 набув право власності на вказане домоволодіння. Також під час розгляду справи районний суд прийшов до висновку, що вказане майно було придбано до укладення шлюбу зі ОСОБА_2 , та є його особистою приватною власністю. Зазначене рішення вступило у законну силу 21.10.2019 року, тому вказані обставини звільнені від доказування, що відповідає вимогам ст. 82 ЦПК України.
       02.09.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г., зареєстровано в реєстрі за № 603.
       Відповідно до п. 1 вказаного договору ОСОБА_1 прийняв у власність житловий будинок з господарськими будівлями за АДРЕСА_1 . Право власності позивача ОСОБА_1 на набуте у приватну власність нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у день вчинення правочину, що підтверджено даними витягу від 02.09.2021 року (індексний номер витягу 222429338).
       Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду згідно частини 4 статті 263 ЦПК України.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2021 року у справі № 686/11322/16-ц (провадження № 61-10093св19) зазначено, що відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
       У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.
       Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
       Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).
       Висновки суду першої інстанції про відмову в позові з врахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін є обґрунтованими, оскільки позивач не довів належними доказами, що відповідач ОСОБА_2 дійсно перешкоджає йому у користуванні та володінні будинком, та вказаний будинок є єдиним житлом для проживання позивача та членів його сім?ї і необхідний для використання будинку позивачем. 
       Доводи апеляційної скарги про те, що, проживаючи у будинку, відповідач ОСОБА_2 чинить позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні його власністю, відповідач у будинку проживає незаконно, позивач не має можливості у повній мірі розпоряджатися своїм майном, висновків районного суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) вказано, що у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб?єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
       Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають.
       Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
       Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       У справі, що переглядається, суд першої інстанції надав належну оцінку тому, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, але виселення без надання іншого житлового приміщення можливе лише за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
       За таких обставин, суд першої інстанції зробив правомірний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.
       Аналізуючи встановлені під час розгляду обставини справи, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідач ОСОБА_2 набула право користування спірним житлом відповідно до закону, як член сім`ї власника житла, проживає там безпосередньо з моменту реєстрації.
       У свою чергу, суд першої інстанції вірно акцентував увагу, що з аналізу договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2020 року вбачається, що його сторони діяли недобросовісно. Вказані висновки суду обґрунтовуються тим, що такий договір укладено трохи більше, ніж через місяць після розгляду Черкаським апеляційним судом цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації та виселення, стягнення коштів за комунальні послуги.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в самому договорі купівлі-продажу сторони зазначили, що особи, котрі проживають або зареєстровані в будинку на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з будинку в строки, встановлені цим договором; внаслідок продажу будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; будинок не наданий в користування наймачам (орендарям); обтяжень, також прав будь-яких третіх осіб щодо будинку немає. Також у договорі зазначено, що відчужуваний житловий будинок оглянутий покупцем; продавець зобов`язується сплатити заборгованість з комунальних послуг, знятись з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають у будинку, звільнити будинок від речей, вилучити ключі від будинку в осіб, які їх мали, і передати будинок покупцеві. Обов`язок продавця передати будинок покупцеві вважається виконаним у момент передачі покупцеві ключів від будинку (а. с. 7). 
       Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції прийшов до переконання, що позивачеві було достеменно відомо на момент придбання будинку про факт реєстрації та проживання у ньому відповідача ОСОБА_2 та відсутність у неї добровільної згоди змінити власне місце проживання, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду. 
       Вказане підтверджується тим, що у розпорядженні позивача наявні домова книга, копія рішення від 18.12.2018 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , копія рішення від 20.09.2019 року про встановлення фактів спільного проживання до реєстрації шлюбу та придбання будинку внаслідок спільної праці, визнання будинку спільною сумісною власністю.
        Крім того, відповідно до п. 2, п. 3 договору купівля – продаж спірного майна сторонами була здійснена за оціночною вартістю, а не ринковою, що у свою чергу, впливало на оподаткування під час нотаріального посвідчення вказаного правочину.
       Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, що згідно відчуження спірного будинку попереднім власником ОСОБА_3 , колишнім членом сім?ї якого є відповідач  ОСОБА_2 , поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користується безперервно з 2003 року. Вказане свідчить про те, що дії сторін за договором купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2020 року щодо передачі ОСОБА_1 права власності на житловий будинок ОСОБА_3 були недобросовісними стосовно ОСОБА_2 , спрямованими на позбавлення її права користування житлом.
       При цьому, купівля-продаж, у результаті якої у ОСОБА_3 припинилось, а позивача ОСОБА_1 виникло право на житло, вочевидь не відповідає добросовісності, оскільки сторони договору купівлі-продажу були достовірно обізнані про право ОСОБА_2 на користування цим будинком.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає, що районним судом вірно акцентовано увагу на тому, що виселення ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю IІI групи, може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю у особи житла, а з урахуванням її стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії по інвалідності та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.
       Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення, передбачені у статті 116 ЖК України. Позивачем таких підстав не зазначено.
       Суд першої інстанції прийняв до уваги , що у постанові від 21.08.2019 року (справа № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19) Велика Палата Верховного Суду висловила правовий висновок, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
       Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, зазначені норми права, практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного, вмотивованого та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, зазначивши, що сам факт переходу права власності на житловий будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім?ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.
       Отже, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання, що і було перевірено судом першої інстанції та обґрунтовано судом в оскаржуваному рішенні.
       Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що відповідач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК України, для його виселення відсутні.
       Таким чином, підсумовуючи вище зазначене, висновки суду першої інстанції стосовно того, що позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача          ОСОБА_2  - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка є особою з інвалідністю IІI групи, іншого житла не має та набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням є такими, що відповідають обставинам справи.
       Отже, при розгляді даної справи суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, постановив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, оцінивши які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог позивача. 
       Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
       Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.
 
       Посилання скаржника  в апеляційній  скарзі  на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального  та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи  нічим не підтверджено та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.
       Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує  суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку  можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
       За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.
       З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
       Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Посипайко Алли Іванівни – залишити без задоволення.
       Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
       Повний текст постанови складений 3 грудня 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов