ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6750/21 Справа № 182/4756/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 182/4756/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Барильської А.П.,
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання – Євтодій К.С.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі - Комунальне підприємство «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради, Виконавчий комітет Нікопольської міської ради, ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції,апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2021 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г. у м. Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 квітня 2021 року, -
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Комунального підприємства «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради, Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою, визнання наймачем квартири за договором найму.
В обґрунтування позову зазначено, що за батьком позивача - ОСОБА_3 , рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.02.2012 року, було визнано право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язано сектор громадянства та реєстрації фізичних осіб Нікопольського МВ з обслуговування м. Нікополя та Нікопольського району УМВС України в Дніпропетровській області зареєструвати його у вищевказаній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача помер і позивач, згідно заяви про прийняття спадщини, є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що з дня смерті батька вона користується квартирою АДРЕСА_1 , утримує її в належному стані, сплачує всі комунальні послуги. На її заяву про зміну особового рахунку та зміну договору найму у зв`язку із смертю наймача 02.03.2020 року позивач отримала повідомлення від Комунального підприємства «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради про те, що правових підстав для укладення договору найму немає, оскільки нею не надано ордер на вселення у житлове приміщення, не надано рішення Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про надання дозволу на зміну особового рахунку. 
Позивач вважає, що вона, як член сім`ї наймача та єдиний спадкоємець свого батька, може бути визнана наймачем спірної квартири, тому просила суд визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 та визнати її наймачем квартири за договором найму.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача.
Позивач зауважує на тому, що судом першої інстанції не враховано, що квартира АДРЕСА_1 була надана у користування сім`ї позивача, що підтверджуються рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.02.2012 року.
Також судом не враховано що позивач, приблизно з 2013 року, вселилася до батька за його згодою та проживала разом з батьком, вела з ним спільне господарство. При цьому зауважує на тому, що вона не є особою, яка вселилася до квартири для догляду за хворим родичем, оскільки її батько на момент її вселення не хворів. 
Після смерті батька позивач залишилась проживати у вказаній квартирі, дбала про неї та регулярно сплачувала комунальні платежі, тому вважає, що відповідно до ст.ст. 61,64,65 ЖК України, за позивачем має бути визнано право користування квартирою АДРЕСА_1 та її необхідно визнати наймачем квартири за договором найму. 
Крім того позивач зауважує на тому, що місце її реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 має формальний характер. 
У відзиві на апеляційну скаргу Виконавчий комітет Нікопольської міської ради просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника третьої особи Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Камелія-Н» - Колосова І.В. в режимі відеоконференції, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідача Нікопольської міської ради – Пометій М.І., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, згідно рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.02.2012 року за ОСОБА_3 визнано право на користування квартирою АДРЕСА_1 (том 1 а.с.7). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (том 1 а.с.6).
02.03.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Комунального підприємства «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради із заявою про укладення договору найму квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_3 .
На подану позивачем ОСОБА_1 заяву, листом від 02.03.2020 року Комунальне підприємство «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради повідомило ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для укладення договору найму житла, а саме квартири АДРЕСА_1 , оскільки вказана квартира належить до комунальної власності (том 1 а.с.11).
Звертаючись до суду з позовом про визнання права користування квартирою, визнання наймачем квартири за договором найму, позивач посилалась на те, що вона з дня смерті батька користується квартирою АДРЕСА_1 , утримує її в належному стані, сплачує всі комунальні послуги. При цьому в спірну квартиру вона вселилася приблизно в 2013 році, коли у батька погіршився стан здоров`я, тому позивач вважає, що за нею має бути визнано право користування квартирою АДРЕСА_1 та її необхідно визнати наймачем квартири за договором найму. 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що не за життя наймачем квартири вчинялися дії щодо надання згоди на постійне вселення позивача у спірну квартиру, в якості члена сім`ї наймача. При цьому судом першої інстанції наголошено на тому, що особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 61 ЖК України,  користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.1, 2 ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
У відповідності до ст. 12,13 ЦПК України, сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.
Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.  Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.  Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування
Всупереч наведеним вище вимогам матеріального та процесуального права, позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, те, що квартира АДРЕСА_1 була постійним її місцем проживання.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, на час смерті ОСОБА_3 , а саме станом на 22.03.2015 року, та на момент звернення позивача до суду з даним позовом позивач   ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с.42), тобто зберігала постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, а отже не може бути визнана такою, що відповідно до встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України порядку, набула право користування квартирою АДРЕСА_1 , наймачем, якої за життя, був батько позивача ОСОБА_3 .
При цьому слід зауважити, що на момент подачі позову, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 , який в квартирі не проживає у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні в психіатричному відділенні № 2 КП «Гейківська багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР» (а.с.109).
Щодо посилання позивача на те, що в спірну квартиру вона вселилася приблизно в 2013 році, коли у батька погіршився стан здоров`я, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що доказів того, що з 2013 року позивач проживала в спірній квартири матеріали справи не місять, при цьому особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 28 липня 2020 року у справі N 759/17953/15-ц, провадження N 61-18718св19, Постанові від 04 листопада 2020 року у справі N 641/2970/17, провадження N 61-3921св19, та Постанові від 18.02.2021 року по справі N 214/1790/18, провадження N 61-3923св20. 
На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем по справі не доведено належними та допустимими доказами того, що не за життя наймачем квартири вчинялися дії щодо надання згоди на постійне вселення позивача у спірну квартиру, в якості члена сім`ї наймача та про те, що особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають. 
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що квартира АДРЕСА_1 була надана у користування сім`ї позивача, що підтверджуються рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.02.2012 року, оскільки відповідно до вказаного рішення право користування спірною квартирою визнало лише за ОСОБА_3 (том 1 а.с.7-зворот).
Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги позивача про те, що приблизно з 2013 року вона вселилася в квартиру до батька за його згодою та проживала разом з батьком, вела з ним спільне господарство, при цьому вона не є особою, яка вселилася до квартири для догляду за хворим родичем, так як її батько на момент її вселення не хворів, оскільки у відзиві позивачва на відзив відповідача Виконавчого комітету Нікопольської міської ради (том 1 а.с.93-95) позивач зауважувала на тому, що вона з 2013 року, з моменту погіршення стану здоров`я її батька, проживала разом з ним та вела з ним спільне господарство, доглядаючи його. При цьому, відповідно до сталої судової практики, викладеної в Постановах Верховного Суду, особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають.
Колегіє суддів не приймаються до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що після смерті батька позивач залишилась проживати у вказаній квартирі, дбала про неї та регулярно сплачувала комунальні платежі, тому позивач вважає, що відповідно до ст.ст. 61,64,65 ЖК України, за нею має бути визнано право користування квартирою АДРЕСА_1 та її необхідно визнати наймачем квартири за договором найму, оскільки позивачем по справі не доведено належними та допустимими доказами того, що не за життя наймачем квартири вчинялися дії щодо надання згоди на постійне вселення позивача у спірну квартиру, в якості члена сім`ї наймача. 
Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що місце її реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 має формальний характер, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано. При цьому в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції встановлено, що позивач по справі має двох неповнолітніх дітей, які зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 та навчаються в школі за місцем реєстрації, що виключає формальний характер реєстрації позивача за вказаною адресою. 
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року. 

Головуючий:        
                                       
Судді: