КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

  Справа №357/6386/20                                                                                    Головуючий у І інстанції Ярмола О.Я.
  Провадження №22-ц/824/10981/2021                                                           Доповідач у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегія суддів судової палати у цивільних справах:
 
судді-доповідача                                          Голуб С.А.,  
           суддів:                                                            Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
            за участі секретаря судового засідання     Сакалоша Б.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2020 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що на підставі свідоцтва на спадщину за заповітом вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Заповіт на позивача склав власник цього житлового будинку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку зареєстровано позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.09.2019 року. 
На даний час позивач є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , але в даному будинку у 2008 році, з дозволу попереднього власника цього житлового будинку, ОСОБА_4 , на підставі усної домовленості між ними, був вселений і зареєстрований ОСОБА_2 , де він мешкає і зараз. Членом сім`ї колишнього власника ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 ніколи не був, тільки проживали разом, комунальні послуги оплачував ОСОБА_4 . Позивач зазначає, що ОСОБА_2 не є власником житлового будинку та не укладав з позивачем жодних договорів на право користування будинком, не узгоджував можливість проживання в ньому, не має інших прав на володіння, користування або розпорядження будинком, а тому уточнивши в судовому засіданні позовні вимоги, позивач просить суд усунути перешкоди у розпорядженні її власністю, визнавши відповідача ОСОБА_2 і його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 та виселити їх з цього будинку; стягнути судові витрати.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що відповідач ОСОБА_5 має право на частку будинку АДРЕСА_2 , оскільки був членом колгоспного двору. Отже виселення його із спірного будинку не порушить його житлових прав. Отже позивач є єдиним власником будинку і її право власності обмежено тим, що в будинку проживають відповідачі. Наголошує на тому, що вона є інвалідом 1-ї групи, отже потребує стороннього догляду.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду.
В судове засідання сторони не з`явились. Про час, місце та дату розгляду справи належним чином повідомлені.
Від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із її онкологічним захворюванням і лікуванням. З аналогічним клопотанням позивач вже зверталась до суду, ухвалою суду від 22 вересня 2021 року воно було задоволено і розгляд справи був відкладений на 27 жовтня 2021 року. Позивач до клопотання додала медичну довідку, відповідно до якої вона отримала 24 курси хіміотерапії і проходить курс відновлення після хіміотерапії. Повторний огляд через 1 місяць. Разом із тим, із цієї довідки не вбачається, що позивач станом на 27 жовтня 2021 року перебуває на стаціонарному лікуванні чи знаходиться в такому стані, що не може брати участь у судовому засіданні. Також позивач не зазначала дату, в яку вона зможе брати участь у судовому засіданні. За таких обставин колегія суддів визнала неявку позивача в судове засідання  без поважних причин і розглянула справу за її відсутності.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційна скарга  не підлягає до задоволення, враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Наведене підтверджено копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.09.2019 року (а.с. 6, 7,9,10).
Згідно довідки КП Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 18.04.2016 року право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до 01.01.2013 року було зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності від 20.04.1992 року, виданого Глушківською сільською радою реєстрова книга № 1, реєстровий № 139. (а.с.11.)  
Згідно із довідкою виданою Глушківською сільською радою Білоцерківського району від 09.12.2019 року №129, в житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстрований та проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.13).
Згідно з довідкою, наданою Глушківським навчально-виховним об`єднанням «Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дитячий садок» від 19.01.2021 року №04, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 навчається з 01.09.2012 року і по даний час у Глушківському навчально-виховному об`єднанні Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дитячий садок», проживає разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.94).
З висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 11.05.2021 року №302, слідує, що виселення неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є недоцільним, оскільки це призведе до звуження обсягу його існуючих житлових прав та порушення охоронюваних законом інтересів. (а.с.160,161).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  судом встановлені обмеження прав нового власника майна ОСОБА_1 у користуванні  власністю внаслідок проживання в будинку відповідача, однак, в даному випадку, дотримуючись справедливого балансу інтересів сторін, суд вважав, що не можна залишити поза увагою той факт, що позивач, набуваючи у власність спірний будинок, знала про тривале проживання в даному будинку ОСОБА_2 з неповнолітнім сином. Позивач ніколи не мешкала в даному будинку, має інше житло для проживання, була обізнана щодо триваючого спору про право власності на даний будинок, а тому могла передбачати подальші наслідки набуття права власності на житло. Крім того, позивач не довела наявність у неї перешкод у володінні та користуванні спірним будинком, чи перешкод на вселення і проживання в ньому.
Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрати володіння такою нерухомістю.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з таких підстав.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Верховний Суд у справі №754/613/18-ц зазначив, що при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.
Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Суд при вирішенні даного позову, надав оцінку та встановив, що задоволення позову належним чином не збалансує інтереси ОСОБА_1 власника житла, яка проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , тобто має інше житло, та відповідачів у якого єдиним житлом є спірний будинок.
Судом першої інстанції надано оцінку тим обставинам, що відповідач ОСОБА_2 проживає у спірному будинку з 2008 року, а неповнолітній ОСОБА_3 з часу народження  і іншого житла не мають. Посилання позивачки на те, що ОСОБА_2 має на праві власності частину іншого будинку є голослівними і не доводяться матеріалами даної справи. 
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції правомірно дослідив і дав оцінку наданим позивачем доказам і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке постановлено з дотриманням норм процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
            Повне судове рішення складено 27 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: