ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2930/21 Справа № 177/1402/16-ц 	  	Головуючий у першій інстанції:   Коваль Н.В. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого -                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Слуцькій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору №KRH0AD40309342 від 18 січня 2010 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 51085,68 грн зі сплатою за користування кредитом 20,04% річних строком до 16 січня 2015 року. Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором в частині своєчасного повернення кредитних коштів утворилася заборгованість, розмір якої станом на 30 травня 2016 року складає 229909,20 грн., з яких 49451,38 грн - заборгованість за кредитом, 19894,92 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 5533,89 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 143842,86 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором, 250,00 грн штраф (фіксована частина) та 10936,15 грн - штраф (процентна складова). Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість в загальному розмірі 229909,20 грн. 
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №KRH0AD40309342 від 18 січня 2010 року в загальному розмірі 229909,20 грн., а саме: 49451,38 грн - заборгованості за кредитом, 19894,92 грн - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 5533,89 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом, 250,00 грн - штраф (фіксована частина) та 10936,15 грн - штраф (процентна складова), 143842,86 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором (а.с. 86-87 т.1). 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 4249,38 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 134-136 т.1). 
Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд (а.с. 159-163 т.1). 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. (а.с. 178-181 т.1). 
Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 09 грудня 2020 року про виправлення описки, касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року скасувати, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 221-226, 230-231). 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового судового рішення про відмову АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення їм судових повісток, які долучені до матеріалів справи (а.с. 191, 192, 195 т.4). 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 18 січня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений кредитно-заставний договір №KRH0AD40309342, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 51085,58 грн. на придбання автомобіля, оплату страхових платежів та комісії банку строком, зі сплатою за користування кредитом 20,04 % річних строком користування до 16 січня 2015 року (а.с. 6-10 т.1). 
Пунктом 14.1 кредитно-заставного договору №KRH0AD40309342 погоджено, зокрема, що у випадку порушення позичальником зобов`язань щодо сплати кредиту, винагороди та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки.
Згідно з пунктами 14.7, 14.8 кредитно-заставного договору від 18.01.2010 року, при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн. плюс 5% від суми невиконаного зобов`язання; нарахування неустойки за цим договором здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане відповідною стороною. 
У пункті 14.9 кредитно-заставного договору №KRH0AD40309342 сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років. 
Додатком №1 до кредитно-заставного договору №KRH0AD40309342 погоджено Графік погашення кредиту, яким визначено погашення заборгованості за тілом кредиту, винагороди та процентів щомісячними платежами (а.с. 10-11 т.1). 
У додатку №2 до кредитно-заставного договору №KRH0AD40309342 сторони визначили Загальну вартість кредиту (а.с. 11 зворот). 
Відповідач всупереч умов договору, взяті на себе кредитні зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 30.05.2016 року банком нарахована заборгованість в загальному розмірі 229909,20 гривень, а саме: заборгованості за кредитом - 49451,38 гривень; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 19894,92 гривень; заборгованість по комісії за користування кредитом - 5533,89 гривень; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором - 143842,86 гривень; штраф (фіксована частина) - 250,00 гривень; штраф (процентна складова) - 10936,15 гривень (а.с. 4-5 т.1). 
Також встановлено, що заочним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року у справі №177/2291/14-ц задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. В рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №KRH0AD40309342 від 18 січня 2010 року у загальному розмірі 146646,18 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 49451,38 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 19894,92 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 5533,89 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань - 64544,74 грн., штрафу (фіксованої частини) - 250,00 грн. та штрафу (процентної складової) - 6971,25 грн., звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «ВАЗ», модель 210994-20, рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. 
Судом апеляційної інстанції огляну вказану вище цивільну справу №177/2291/14-ц, заочне рішення від 22 липня 2015 року не оскаржувалось та набрало законної сили 07 жовтня 2015 року (а.с. 98-102 т.1). 
Автомобіль марки «ВАЗ», модель 210994-20, 2008 року випуску №кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був предметом застави, було передано АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується копією постанови старшого державного виконавця Криворізького районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 24.10.2016 року про закінчення виконавчого провадження №49136271 з примусового виконання виконавчого листа №177/2291/14-ц від 22.07.2015 року (а.с. 104 т.1). 
Згідно копії акту прийому-передачі транспортного засобу від 28.02.2017 року, автомобіль марки «ВАЗ», модель 210994-20, 2008 року випуску №кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був предметом застави, було реалізовано АТ КБ «ПриватБанк» за 5000,00 грн. (а.с. 116 т.1). 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. 
Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року. 
Крім того, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.
У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року зазначено, зокрема, що суд апеляційної інстанції при попередньому розгляді справи не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором, не перевірив періоду за який вона нарахована, а також не встановив періоду нарахованих процентів за користування кредитними коштами, унаслідок чого не визначився з дійсним розміром заборгованості, яка підлягає стягненню на користь банку. 
Відповідно до частини 5 статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
При визначенні розміру заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, колегія враховує наступне. 
В матеріалах цивільної справи №177/2291/14-ц наявна копія повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 11.12.2013 року №30.1.0.0/2-38G, направлена відповідачу 13.12.2013 року, в якому банк, у випадку несплати позичальником простроченої заборгованості у термін не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, вимагав повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісії штрафні санкції (а.с. 197-198 т.4). 
Отже, строк дії договору змінився з тридцять п`ятого дня з дати, зазначеної на реєстрі згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів, яка надається відділенню зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту у повному обсязі, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі з 18 січня 2014 року. 
ПАТ КБ «ПриватБанк» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та неустойки за порушення умов договору, шляхом направлення письмового повідомлення від 11.12.2013 року №30.1.0.0/2-38G. 
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154 цс 18. 
Отже, розмір заборгованості за кредитно-заставним договором №KRH0AD40309342 від 18.01.2010 року, станом на 30.05.2016 року, складає: 49451,38 грн - заборгованості за кредитом; 19894,92 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом за період по 18.01.2014 року, 250,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 3467,32 грн. ((49451,38 грн. +19894,92 грн.) - сума невиконаного зобов`язання х 5%) - штраф (процентна складова), а також пеня в сумі 47013,55 грн. за період по 18.01.2014 року. 

Разом з тим, за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Кредитно-заставний договір №KRH0AD40309342 від 18.01.2010 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , є споживчим кредитом, тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». 
Згідно абзацу 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, встановлено, зокрема, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. 
Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч. 5 ст. 216 ЦК України). 
Кредитно-заставним договором №KRH0AD40309342 від 18.01.2010 року у підпункті "г" пункту 17.1.8 погоджено, зокрема, сплату на користь банку винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,76% річних від суми зарезервованих ресурсів (а.с. 10 т.1). 
Відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем нарахована заборгованість по комісії в розмірі 5533,89 грн. 
Отже, відповідно до приписів статті 215 ЦК та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, зазначений вище підпункт "г" пункту 17.1.8 правочину щодо встановлення щомісячної комісії в розмірі 5,76% річних від суми зарезервованих ресурсів є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже таким, що не створює юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним. 
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Пунктом 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення вищевказаного кредитного договору, дано визначення терміну послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. 
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як плата винагороди за резервування ресурсів, не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання кредиту, у зв`язку із укладенням кредитного договору відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту - позичальнику. 
Виходячи з викладеного, встановивши, що підпунктом "г" пункту 17.1.8кредитно-заставного договору №KRH0AD40309342 позичальнику було встановлено винагороду за резервування ресурсів у розмірі 5,76% річних від суми зарезервованих ресурсів; приймаючи до уваги, що надання інших послуг за вказану комісію (винагорода за резервування ресурсів) умовами кредитного договору не погоджено, - колегія приходить до висновку, що зазначений вище підпункт правочину щодо встановлення нарахування комісії у вигляді винагороди за резервування ресурсів є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже таким, що не створює юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним. 
За таких обставин, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією в сумі 5533,89 грн. 
Вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по пені задоволенню також не підлягають, виходячи з наступного. 
У правовій позиції Верховного Суду України в справі №6-2003цс15 зазначено, що, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). 
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Таким чином, відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Враховуючи вищевикладене, нарахування банком штрафів в розмірі 250,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 3467,32 грн. штраф (процентна складова), колегія дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення на користь банку пені у розмірі 47013,55 грн., оскільки пунктом 14.1 кредитно-заставного договору №KRH0AD40309342 передбачено, що вказана пеня стягується за порушення позичальником зобов`язань із погашення кредиту. Отже, вищевказана пеня є несправедливим подвійним нарахуванням неустойки. 
Як було встановлено судом, автомобіль марки «ВАЗ», модель 210994-20, 2008 року випуску №кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був предметом застави, 28.02.2017 року було реалізовано АТ КБ «ПриватБанк» за 5000,00 грн., тобто після пред`явлення позовної заяви у даній справі. 
У пункті 4.7 кредитно-заставного договору №KRH0AD40309342 погоджено, що кошти, отримані банком від позичальника для погашення заборгованості, направляються для її погашення в такій черговості: 1) для відшкодування витрат/збитків, яких зазнав банк за договором (зокрема, згідно із статтями 3.4.1, 3.4.2, 6.2.7 договору); 2) для оплати неустойки згідно зі статтею 14 договору; 3) для оплати простроченої заборгованості за винагородами; 4) для оплати простроченої заборгованості за процентами; 5) для оплати простроченої заборгованості за наданим кредитом. 
Приймаючи до уваги зазначене вище положення умов кредитно-заставного договору №KRH0AD40309342 щодо черговості направлення отриманих банком коштів від позичальника для погашення заборгованості, отриману суму коштів у розмірі 5000,00 грн. від реалізації заставного майна (автомобіля) суд зараховує на погашення штрафу (процентна складова) в сумі 3467,32 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 250,00 грн. та частини заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 1282,68 грн. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши укладення між сторонами 18 січня 2010 року кредитно-заставного договору №KRH0AD40309342 та отримання за його умовами грошових коштів позичальником; приймаючи до уваги, що після реалізації банком заставного майна заборгованість в повному обсязі не погашена, колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вказаним договором, станом на 30.05.2016 року в загальному розмірі 68063,62 грн., а саме заборгованість за тілом кредиту - 49451,38 грн. та заборгованість за відсотками за користування кредитом - 18612,24 грн., що нараховані в межах строку кредитування по 18.01.2014 року. 
Розмір вказаної вище заборгованості підтверджується представленими позивачем розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та не спростований відповідачем, а також випискою з особового рахунку, яка наявна в матеріалах справи. 
Колегія також звертає увагу, що в судовому рішення від 22 липня 2015 року у справі №177/2291/14-ц Криворізького районного суду Дніпропетровської області про звернення стягнення на предмет застави не встановлювалась дата зміни строку кредитування; також у вказаній справі позивач просив звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, що сформована станом на 24.06.2014 року, в той час як у справі, яка розглядається позивач просить стягнути борг станом на 30.05.2016 року. Отже, судове рішення у справі №177/2291/14-ц стосується іншого періоду заборгованості, ніж у цивільній справі, яка розглядається.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, належної оцінки представленим доказам не надав, у повному обсязі не встановив фактичні обставини справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
За положеннями ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Позивач поніс у даній справі судові витрати, у зв`язку зі сплатою судового збору при поданні позовної заяви в сумі 3448,64 грн. (а.с. 1 т.1), касаційної скарги в сумі 6897,28 грн. (а.с. 145 т.1) та касаційної скарги в сумі 6897,28 грн. (а.с. 192 т.1), на загальну суму 17243,20 грн. 
Згідно квитанції №33 від 22.03.2018 року, ОСОБА_1 було сплачено 5172,00 грн. судового збору при подання апеляційної скарги (а.с. 91 т.1). 
Частиною 10 статті 141 ЦПК України встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. 
Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, з відповідача (сторона, на яку покладено більшу суму судових витрат) накористь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 1462,90 грн. (17243,20 грн. х 29,60% - 5172,00 х 70,40%). 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина 4 статті 82 ЦПК України). 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити частково. 
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором №KRH0AD40309342 від 18 січня 2010 року в загальному розмірі 68063 (шістдесят вісім тисяч шістдесят три) грн. 62 коп., а саме заборгованість за тілом кредиту - 49451,38 грн. та заборгованість за відсотками за користування кредитом - 18612,24 грн. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати в сумі 1462 (одна тисяча чотириста шістдесят дві) грн. 90 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова