Справа № 161/9930/19 	Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1223/21  Категорія: 47 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
19 жовтня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Здрилюк О. І.. Шевчук Л. Я.,
з участю секретаря судового засідання - Савчук О. В.,
представників відповідачів - Жилко З. В., Романішиної Т. Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду за апеляційними скаргами відповідачів Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2021 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що наказом відділу юстиції Львівського облвиконкому за № 18-к від 22 червня 1987 року його було призначено на посаду судді Залізничного районного суду м. Львова. Постановою Верховної Ради України за № 1779-111 від 01 червня 2000 року він обраний безстроково суддею зазначеного суду.
Позивач вказував, що 14 лютого 2011 року постановою першого заступника Генерального прокурора України Кузьміна Р. Р. відносно нього порушено кримінальну справу № 49-3103 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 368 КК України. 30 травня 2011 року відносно нього порушено кримінальну справу № 49-3103/2 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, яку об`єднано з кримінальною справою № 49-3103, а 06 червня 2011 року відносно нього порушено кримінальну справу за ознаками повторності. В ході досудового слідства накладено арешт на все належне йому на праві власності майно, проведено обшук його службового кабінету та житла. Крім того, 16 лютого 2011 року відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 19 лютого 2011 року йому пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 368 КК України, а 23 червня 2011 року - за ч. 2 ст. 368, ч. 3 ст. 368 КК України. Постановою Генеральної прокуратури України від 25 лютого 2011 року йому заборонено виїзд за межі України до закінчення досудового слідства у справі. Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 740/4-Г від 29 березня 2011 року його відсторонено від посади судді Залізничного районного суду м. Львова у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.
Позивач зазначав, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2014 року його було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 368 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням правосуддя, терміном на 3 роки та із конфіскацією всього належного йому майна в дохід держави, а також позбавлено 2-го кваліфікаційного класу судді. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 30 травня 2014 року вирок було скасовано, а справу направлено Генеральному прокурору України для проведення додаткового розслідування. Після повернення справи на додаткове розслідування 19 червня 2014 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42014000000000535 щодо вчинених ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 368 КК України.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2015 року його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням правосуддя строком на 3 роки та з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна, а також позбавлено 2-го кваліфікаційного класу судді. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 09 червня 2016 року вирок залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 09 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд у суд апеляційної інстанції. 24 січня 2018 року Апеляційний суд Волинської області скасував вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2015 року, а кримінальне провадження закрив на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із невстановленням доказів для доведення винуватості в суді у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України і вичерпанням можливості їх отримати. Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2019 року ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 24 січня 2018 року залишено без змін, касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Також позивач вказував, що незаконно перебував під слідством та судом 08 років та 05 днів, а саме: з 14 лютого 2011 року по 19 лютого 2019 року, а також щодо нього з 23 березня 2010 року по 16 лютого 2011 року здійснювалися оперативно-розшукові заходи з втручанням у приватне спілкування. Внаслідок зазначених подій йому заподіяно значну моральну шкоду, яку він оцінює в 2 000 000 грн. Окрім цього, вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди за незаконне проведення оперативно-розшукових заходів відносно нього, яку оцінює в 750 000 грн, а також інших витрат, які він поніс у зв`язку з розглядом кримінальної справи, що становить 3 453 грн 70 коп.
Крім того вважає, що йому були завдані збитки у розмірі недоотриманої суддівської винагороди у повному обсязі, з врахуванням доплат за вислугу років за період з 28 березня 2015 року по 20 грудня 2017 року, яку він не отримував у результаті незаконного відсторонення його від посади, з урахуванням інфляційних втрат, всього у розмірі 672 273 грн. 
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 змінивши та збільшивши позовні вимоги, просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (далі - ДКС України) шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на його користь на відшкодування моральної шкоди 2 750 000 грн, 672 273 грн суддівської винагороди з врахуванням індексу інфляції, компенсацію за затримку виплати до жовтня 2020 року у розмірі 540 024 грн 66 коп., витрати на проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 15 501 грн 50 коп., витрати на проїзд, пов`язаний із розглядом кримінальної справи у м. Києві у розмірі 5 925 грн 50 коп. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України через ДКС України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 605 360 грн на відшкодування моральної шкоди та 497 264 грн 29 коп. майнової шкоди, 4 689 грн 60 коп. витрат, які він поніс у зв`язку з розглядом кримінальної справи та 15 501 грн 58 коп. витрат за проведення судово-психологічної експертизи.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційних скаргах відповідачі ДКС України, Офіс Генерального прокурора, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять, зокрема ДКС України, оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у їх задоволенні відмовити, а Офіс Генерального прокурора оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди та витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом кримінальної справи.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що наявність рішень суду щодо скасування постанов про скасування обвинувального вироку суду не встановлює незаконних дій або бездіяльності службових осіб Генеральної прокуратури України, не доводить наявність моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та моральною шкодою, у зв`язку з чим позивачем не надано жодного доказу того, що діями та/або бездіяльністю ДКС України йому було заподіяно моральну шкоду. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, а тому не мало бути відповідачем у цій справі. Крім того, суд не врахував того, що у випадку постановлення виправдувального вироку позивач згідно Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» за відшкодуванням шкоди повинен був звернутися у спеціальному порядку, який ним не дотримано, що виключає підставність таких позовних вимог. Щодо розміру моральної шкоди, який суд стягнув на користь позивача, то, зокрема, відповідач Офіс Генерального прокурора вважає, що з врахуванням загального строку перебування позивача під слідством та судом, який становить 6 років 11 місяців і 10 днів, обґрунтований розмір такого відшкодування буде становити 499 935 грн. Тому вважають, що суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив позов ОСОБА_1 . 
Відзиву на апеляційні скарги відповідачів позивач не подавав.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки рішення суду відповідачами оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині це рішення апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.
Заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідачів ДКС України, Офісу Генерального прокурора необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом кримінальної справи у розмірі 4 689 грн 60 коп. підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог, а в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової і моральної шкоди та стягнення судових витрат - зміні, із залишенням в решті рішення суду без змін, виходячи з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 наказом відділу юстиції Львівського облвиконкому № 18-к від 22 червня 1987 року був призначений на посаду судді Залізничного районного суду м. Львова, а постановою Верховної Ради України № 1779-111 від 01 червня 2000 року він обраний безстроково суддею цього суду.
14 лютого 2011 року постановою першого заступника Генерального прокурора України Кузьміна Р. Р. відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу № 49-3103 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 368 КК України. 
19 лютого 2011 року позивачу пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 368 КК України, а 23 червня 2011 року - за ч. 2 ст. 368, ч. 3 ст. 368 КК України.
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 740/4-Г від 29 березня 2011 року ОСОБА_1 було відсторонено від посади судді Залізничного районного суду м. Львова у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності.
24 січня 2018 року ухвалою Апеляційного суду Волинської області кримінальне провадження відносно позивача ОСОБА_1 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із невстановленням доказів для доведення винуватості в суді у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України і вичерпанням можливості їх отримати. Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2019 року ухвалу апеляційного суду Волинської області від 24 січня 2018 року залишено без змін, касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Судом також встановлено, що під слідством та судом ОСОБА_1 перебував у період з 14 лютого 2011 року по 24 січня 2018 року, а саме від часу порушення кримінальної справи відносно позивача по день постановлення Апеляційним судом Волинської області ухвали від 24 січня 2018 року, якою відносно нього кримінальне провадження було закрито. 
За вказаний період часу слідчим з ОВС Генеральної прокуратури України було накладено арешт на все належне позивачу на праві власності майно, проведено обшук у його службовому кабінеті, а також за місцем проживання в присутності дружини, неповнолітнього на той час сина, доньки та малолітнього внука, в ході якого 16 лютого 2011 року виявлено та вилучено кошти на загальну суму 61 400 доларів США та 3 000 євро, які відповідно до постанови слідчого від 20 лютого 2011 року було поміщено на депозитні рахунки Генеральної прокуратури України та повернуті ОСОБА_1 на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2019 року.
Крім того, відносно ОСОБА_1 у період з 23 березня 2010 року по 16 лютого 2011 року здійснювалися оперативно-розшукові заходи з втручанням у приватне спілкування.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 свої  вимоги мотивував тим, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 2 750 000 грн, з яких 2 000 000 грн за час перебування під слідством та судом, а також 750 000 грн за незаконне проведення оперативно-розшукових заходів відносно нього. Позивач вказував, що він пережив великий стрес, коли в його службовому кабінеті та за місцем проживання проводилися обшуки, а також накладено арешт на грошові кошти його сім`ї, власні кошти його дружини, будинок та усе наявне у ньому цінне майно, автомобіль. Довгий час він жив у страху, що у випадку його засудження все арештоване майно буде конфісковане, і його сім`я буде позбавлена житла та засобів до існування. Усе його життя після порушення кримінальної справи перетворилося на суцільну череду слідчих та процесуальних дій, він змушений був доводити свою невинуватість, витрачати час на участь в судових засіданнях судах різних інстанцій та доїзди до цих судів.
З висновку амбулаторної судово-психологічної експертизи № 19/К від 22 червня 2020 року вбачається, що наявність психотравмуючих факторів обґрунтовують виникнення моральної шкоди  - приниження честі, гідності та ділової репутації у ОСОБА_1 внаслідок: нервового (психічного) стресу; психологічного дискомфорту при зіткненні із будь-якими натяками, що символізують чи нагадують про обставини справи; погіршення психофізіологічного й психоемоційного стану. Матеріальний еквівалент моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 становить 605 360 грн.
За проведення судово-психологічної експертизи позивачем ОСОБА_1 було сплачено 15 501 грн 58 коп., що  підтверджується квитанцією №0.0.1727255689.1 від 05 червня 2020 року (а.с.186, том 2).
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Таким чином, з огляду на те, що ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 24 січня 2018 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку із невстановленням доказів для доведення винуватості в суді у вчиненні злочину і вичерпанням можливості їх отримати, позивач незаконно притягувався як обвинувачений, тому він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.
Встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у період з 14 лютого 2011 року по 24 січня 2018 року, який становить 6 років 11 місяців 10 днів, а саме від часу порушення кримінальної справи відносно позивача по день постановлення Апеляційним судом Волинської області ухвали від 24 січня 2018 року, якою кримінальне провадження відносно нього було закрито, впродовж якого він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності. 
Положеннями ст. 3 Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі, й моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина 5 та 6 ст. 4 Закону).
Згідно з положеннями ст. 13 зазначеного Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 161/10816/20.
Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, незаконним кримінальним переслідуванням ОСОБА_1 , йому було завдано моральної шкоди. При цьому суд першої інстанції, визначаючи остаточний розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обставин справи, обсягу, глибини та тривалості моральних страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, що були потрібні для відновлення попереднього стану, врахував висновок амбулаторної судово-психологічної експертизи № 19/К від 22 червня 2020 року, згідно якого розмір завданої позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди становить 605 360 грн, та обґрунтовано вважав, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню з держави на користь позивача, оскільки буде достатнім для задоволення його потреб та є співмірним із заподіяною йому шкодою. Правильним також є висновок суду про відшкодування позивачу понесених та документально підтверджених витрат за проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 15 501 грн 58 коп.
Доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора, що розмір відшкодування моральної шкоди, на який може претендувати позивач становить 499 935 грн, з врахуванням строку перебування позивача під судом та слідством, що становить 6 років 11 місяців 10 днів, та розміру мінімальної заробітної плати, що становить з 01 січня 2021 року 6 000 грн, не заслуговують на увагу, оскільки визначений законом розмір моральної шкоди є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Отже, гарантований розмір моральної шкоди мав би становити не менше 499 935 грн з врахуванням строку перебування під слідством чи судом (6 років 11 місяців 10 днів) та розміру мінімальної заробітної плати (6 000 грн).
Наведене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц.
Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо розміру моральної шкоди, що становить 605 360 грн, відповідає встановленим обставинам справи, положенням закону та вимогам розумності та справедливості.
Позивач ОСОБА_1 також у своїх вимогах просив суд стягнути з держави на його користь недоотриману суддівську винагороду з врахуванням доплат за вислугу років за період з 28 березня 2015 року по 20 грудня 2017 року у розмірі 672 273 грн, яку він не отримував у результаті незаконного відсторонення його від посади, з урахуванням інфляційних втрат.
Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 740/4-Г від 29 березня 2011 року позивача ОСОБА_1 було відсторонено від посади судді Залізничного районного суду м. Львова у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.
Наказом № 33/1-К від 22 квітня 2011 року відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 29 березня 2011 року за № 740/4-Г позивача ОСОБА_1 відсторонено від посади судді Залізничного районного суду м. Львова у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.
13 вересня 2012 року наказом № 130-К ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 80 % від посадового окладу.
Відповідно до наказу № 15/К від 30 березня 2015 року виплата суддівської винагороди ОСОБА_1 з 28 березня 2015 року здійснювалася у розмірі посадового окладу без врахування доплат за вислугу років.
З огляду на те, що позивач ОСОБА_1 незаконно був притягнутий до кримінальної відповідальності, в тому числі його було відсторонено від посади, тому висновок суду про те, що він має право на відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», є правильним.
Згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.
Частиною 1 ст. 4 цього Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4, і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету, розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.
На виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 21 квітня 2021 року ТУ ДСА у Львівській області надано розрахунок недоотриманої ОСОБА_1 суддівської винагороди із врахуванням доплати за вислугу років, відтак за 2015 рік доплата за вислугу років у розмірі 80% становила 84 928 грн та 7 888 грн сума відпустки, за 2016 рік - 134 932 грн 36 коп., за 2017 рік - 142 080 грн доплати за вислугу років у розмірі 80% та 89 035 грн 93 коп. сума грошової компенсації, а також 38 400 грн сума вихідної допомоги, а всього розмір заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій, що є майновою шкодою, становить 497 264 грн 29 коп.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказаний розмір майнової шкоди, заподіяної позивачу у зв`язку з відстороненням від посади через притягнення до кримінальної відповідальності, становить 497 264 грн 29 коп. та підлягає стягненню з держави на його користь.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із висновком суду про те,  що завдану позивачу моральну та майнову шкоду слід стягнути з Державного бюджету України через ДКС України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, оскільки це не узгоджується з нормами матеріального права.
Так кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
При цьому в цивільному процесі відповідно до ч. 4 ст. 58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.
Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Таким органом у цій справі є ДКС України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).
Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства у резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України.
При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду у цій справі в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової і моральної шкоди та стягнення судових витрат згідно з ст. 376 ЦПК України необхідно змінити, стягнувши з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 605 360 грн на відшкодування моральної шкоди, 497 264 грн 29 коп. на відшкодування майнової шкоди та 15 501 грн 58 коп. витрат за проведення судово-психологічної експертизи.
Наведені в апеляційних скаргах відповідачів доводи про відсутність підстав для стягнення з держави на користь позивача моральної та майнової шкоди, спростовуються наведеними висновками суду першої інстанції та встановленими у справі обставинами. Такі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідачів з висновками суду першої інстанції, є подібними відзивам на позовну заяву, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.  
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив стягнути з держави на його користь заподіяну майнову шкоду у розмірі 5 925 грн 50 коп., до складу якої входять транспортні витрати, які він поніс у зв`язку із розглядом кримінальної справи, а саме на проїзд до суду касаційної інстанції.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 у цій частині на суму 4 689 грн 60 коп., суд свій висновок мотивував тим, що такі витрати понесені ним у зв`язку з розглядом кримінальної справи, зокрема, згідно білетів на залізничний поїзд позивач ОСОБА_1 разом з адвокатом Юхименко Русланою приїздив до м.Києва для участі у судових засіданнях у Верховному Суді 18.02, 18.07 (дати виїзду зі Львову) та 19.02, 19.07 (дати виїзду з м. Києва). 17.05 ОСОБА_1 приїздив до м. Києва з метою повернення вилучених під час обшуку коштів. При цьому суд не прийняв до уваги квитки на ім`я дружини позивача, оскільки мета її перебування у м. Києві суду не була відома.
Однак, з таким висновком суду колегія суду не може погодитися, оскільки суд не врахував тієї обставини, що зазначені витрати не є майновою шкодою відповідно до ст. 1166 ЦК України, а є витратами, компенсація яких здійснюється за нормами спеціального закону. Ці витрати пов`язані з явкою позивача до суду у кримінальному провадженні. Оскільки такі витрати понесені ОСОБА_1 в іншій справі, у цій справі відповідно до ст. 141 ЦПК України вони стягненню не підлягають.
Питання про відшкодування зазначених витрат підлягає вирішенню під час розгляду й ухвалення судового рішення саме у кримінальній справі, оскільки ці витрати понесені позивачем під час розгляду кримінальної справи.
Аналогічні висновки суду викладені у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 522/22009/15-ц.
Отже, на думку колегії суддів, суд ухвалив рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом кримінальної справи у розмірі 4 689 грн 60 коп. з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції у цій частині з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні таких позовних вимог відмовити.
Оскільки в решті рішення суду не оскаржується, тому апеляційним судом на предмет законності та обґрунтованості не переглядається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                                  У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги відповідачів Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2021 року у цій справі в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом кримінальної справи у розмірі 4 689 гривень 60 копійок скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2021 року у цій справі в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової і моральної шкоди та стягнення судових витрат змінити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 605 360 (шістсот п`ять тисяч триста шістдесят) гривень на відшкодування моральної шкоди, 497 264 (чотириста дев`яносто сім тисяч двісті шістдесят чотири) гривні 29 копійок на відшкодування майнової шкоди та 15 501 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот одну) гривню 58 копійок витрат за проведення судово-психологічної експертизи.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: