П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року
м. Рівне
Справа № 570/156/21
Провадження № 22-ц/4815/1421/21

Головуючий у Рівненському районному суді 
Рівненської області: суддя Гнатущенко Ю.В.
Час, дата і місце проголошення рішення суду 
першої інстанції (вступна і резолютивна частини):
о 16 год. 30 хв. 12 липня 2021 року
Повний текст рішення складено: 16 липня 2021 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 липня 2021 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в :
       У січні 2021 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 23 липня 2008 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідачу було встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що позичальник порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 13 грудня 2020 року складалась з: 17 656,64 – прострочене тіло кредиту; 4 393,18 – прострочені відсотки. З наведених мотивів банк просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 23 липня 2008 року в розмірі 22 049,82 грн. станом на 13 грудня 2020 року.
       Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 12 липня 2021 року відмовлено в позові АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 23 липня 2008 року у розмірі 22 049,82 грн. станом на 13 грудня 2020 року, яка складається з: 17656,64 грн. - заборгованості за тілом кредиту; в тому числі : 0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту; 17656,64 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 4393,18 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України; 0,00 грн. – нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії.
       Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції ґрунтувався на правовій позиції, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/1801/17. З`ясував, що без наданих доказів про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. З цих підстав дійшов висновку, що наданий банком розрахунок не може братися до уваги, адже останній при визначенні розміру відсотків послався на зміни до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ "Приватбанк", які розміщені на банківському веб-сайті. Крім того, з виписки за договором б/н станом на 15 грудня 2020 року було видно, що мають місце щомісячні списання, походження яких неможливо дослідити, адже вони не містять деталей операції, зокрема, на які потреби (цілі) були зняті кошти з рахунку відповідача. 
       На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, де йшлося посилання на його незаконність та необґрунтованість, які полягали порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що наявність вказаної заборгованості перед банком підтверджувалась наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, довідкою про видані карти та випискою по рахункам відповідача. Випискою по рахунку встановлено, рух коштів, факт встановлення позичальнику кредитного ліміту, а також використання ним кредитних коштів, через банкомати, а, отже, й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Вказувалось на те, що банківська виписка має статус первинного документу відповідно до Переліку типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5, а тому є належними та допустимими доказами в справі. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському веб-сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. На переконання банку саме відповідач повинен був спростувати, що суду не надано будь-яких належних та беззаперечних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Незважаючи на посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 в справі № 342/180/17, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно з цією правовою позицією банку підлягає поверненню сума фактично отриманих та використаних, але в добровільному порядку не повернутих грошових коштів. Йшлося й про те, що суд оскаржуваним рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. 
       З викладених міркувань банк просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. 
       Відзиву на апеляційну скаргу не надавалось, хоча про таке право відповідачу роз`яснювалося ухвалою Рівненського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи АТ КБ "Приватбанк", колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
       Матеріалами справи з`ясовано, що 23 липня 2008 року відповідач підписав заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", де, зокрема, зазначено, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг. 
       Пред`являючи позов, як на підставу для його задоволення, банк посилався на те, що в порушення умов договору та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому станом на 13 грудня 2020 року мав заборгованість, яка складалась з: 17 656,64 – прострочене тіло кредиту; 4 393,18 прострочені відсотки. На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї заяви, розрахунок, банківську виписку, довідки про зміну умов кредитування, видані картки, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, а також довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду".
       Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ "Приватбанк").
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим він має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       За змістом ст. 10561 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
       Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно зі ст. 1049 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Частинами першою, другою ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       Згідно із частиною першою ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Тому у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Так, матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач розумів витяг з Умов та Правил та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а тому колегія суддів погоджується із судом попередньої інстанції, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання відповідної заяви.        
       При цьому у заяві позичальника від 23 липня 2008 року визначено базову відсоткову ставку за кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості. 
       У довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" від того ж дня визначено: базову процентну ставку в місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості з розрахунку 360 днів в році) - 3 %; розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості: ПЕНЯ=пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка по договору) 30, - нараховується за кожен день прострочення кредиту, а пеня (2) = 1 % від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць, - нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при утворенні простроченої заборгованості на суму від 50 грн. і більше; штраф за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів - 250 грн. + 5 % від суми заборгованості.
       Факт підписання ОСОБА_1 вказаних заяви-анкети та довідки про умови кредитування сторонами не оспорювалися.
       Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
       Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання.
       Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
       Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку ,коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
       Між тим, будь-яких доказів на обґрунтоване підтвердження своїх заперечень проти позову відповідач, в т.ч. і щодо відсутності своєї вини, не надав, а матеріали справи їх не містять.
       Як видно з наданих позивачем доказів, позичальник користувався кредитними коштами, погашав кредит, виконував інші зобов`язання перед банком та зауважень щодо покладення на неї таких обов`язків не висловлював. Тобто з відповідними нарахуваннями був згоден. 
       Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
       Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
       Подібна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи).
       Отже, виписка по картковому рахунку, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача.
       Приходячи до переконання про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що в спірних правовідносинах діє презумпція винуватості боржника, а оскільки її не спростовано, тому і факт порушення суб`єктивних прав кредитора є очевидним. Отже, необхідним є стягнення на користь банку з відповідача заборгованість за тілом кредиту в сумі 11 000 грн., які отримані ним на підставі відповідного договору та в добровільному порядку повернуті не були.
       З`ясовуючи наявність підстав для покладення на позичальника обов`язку із повернення спірних грошових коштів, апеляційний суд виходить із того, що хоча ця сума є меншою, аніж заявлена банком до стягнення заборгованість за простроченим тілом, однак вона відповідає розміру встановленого банком кредитного ліміту.
       Щодо видачі кредиту у більшому розмірі, то ця обставина банком доведена не була.
       З приводу стягнення заборгованості за простроченими відсотками, із розрахунку заборгованості, наданого банком, видно, що проценти нараховувалися за збільшеною процентною ставкою, а саме 34,80%, 36%, 72% відповідно, що суперечить узгодженим умовам кредитування.
Разом із тим банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).
       Згідно з частиною першою ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до ст. 55 Закону України "«Про банки і банківську діяльність" банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.
       У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 10561 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).
       Частиною третьою ст. 10561 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачу збільшеної відсоткової ставки, неузгодженої з контрагентом належним чином.
       Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76,77 ЦПК України).
       Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
       Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на учасників справи.
       Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
       З розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку, наданих позивачем, видно, що позичальнику безпідставно нараховувалися проценти за підвищеною процентною ставкою, заборгованість за якими відносилася до простроченого тіла кредиту поза межами ліміту, встановленого за кредитними картами. На тіло кредиту, збільшене за рахунок списання вказаних процентів, в свою чергу нараховувалися відсотки.
       Грошові кошти, які були сплачені відповідачем на погашення заборгованості неправомірно відносилися на погашення протиправно збільшених відсотків та тіла кредиту, збільшеного за рахунок списання цих відсотків. Отже, розмір заборгованості, заявлений позивачем, визначений усупереч вимог закону та умов договору.
        ОСОБА_1 сплачував кошти на погашення неправомірно нарахованих процентів за користування кредитом.
Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом розміру заборгованості, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками згідно з умовами такого договору не можуть бути задоволені.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" в частині заборгованості за простроченими відсотками у зв`язку з їх недоведеністю.
       Крім того, колегія суддів бере до уваги, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
       Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями, що передбачено у пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийнятій 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН.
       Підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття нового в частині задоволення вимог банку про стягнення на його користь заборгованості за тілом кредиту відповідно до п.п. 4 ст. 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
       Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" частково задовольнити, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 липня 2021 року - скасувати.
       Позов Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 11 000 (одинадцять тисяч) гривень заборгованості за кредитним договором б/н від 23 липня 2008 року.
       У задоволенні решти вимог відмовити. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
       Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
       Учасники справи:
       Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", код ЄДРПОУ 14360570, рахунок № НОМЕР_1 , МФО 305299, м.Київ, вул.Грушевського, 1Д. 
       Відповідач:  ОСОБА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , 

       Головуючий:                                                         С.В. Хилевич
       
       Судді:                         С.О. Гордійчук
                                                                               
                                                                               С.С. Шимків