Номер провадження: 22-ц/813/6321/21 
Номер справи місцевого суду: 520/11876/19
Головуючий у першій інстанції Літвінова І.А.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів - відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати повністю рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення у справі, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 000 000 доларів США. Судові витрати за подання позову у розмірі 9605 грн. та за подання апеляції у розмірі 14407,50 грн. покласти на відповідача. 
       У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2020 року - залишити без змін (Том ІІІ: а.с. 73-82). 
В судове засідання, яке було проведене в режимі відеоконференції, призначене на 24.09.2021 року з`явилися: представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 . 
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.
Так, звертаючись до суду з даним позовом , на обгрунтування заявлених позовних вимог,  позивач  ОСОБА_1  надав завірену ним копію розписки від 23.07.2013 року наступного змісту: «Я,  ОСОБА_3 , що мешкаю за адресою:  АДРЕСА_2 , отримав на зберігання від  ОСОБА_1 один мільйон доларів США» за підписом відповідача,   строк зберігання коштів сторонами у вказаній розписці від 23.07.2013р. встановлений не був (т. 1, а.с. 7).04.05.2018р. та 08.06.2018р. ОСОБА_1 направив ОСОБА_3 вимоги про повернення 1000000 доларів США, переданих 23.07.2013 року на зберігання, однак відповідач кошти не повернув, тому позивач був вимушений звернутись до суду з зазначеним позовом.
Відповідач проти факту складення ним розписки, датованої 23.07.2013 року та отримання коштів на зберігання не заперечував та повідомив суду про те, що спірні кошти у сумі 1 000 000 доларів США ним були повернуті позивачу, що підтверджується копією розписки від 07.03.2018 р. за підписом ОСОБА_1 , якою позивач підтверджує, що отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у загальному обсязі 3 485 600 доларів США, які були отримані ним на підставі розписок від 17.04.2011 р., 12.05.2011 р., 06.08.2011 р., 18.08.2011 р., 21.12.2012 р., 23.03.2013 р. та на підставі розписки від 23.07.2013 р. на суму 1 000 000 доларів США., та змістом нотаріально посвідченої заяви від 07.03.2018 р., де позивач ОСОБА_1 підтверджує, що усі зобов`язання (в тому числі фінансові) ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , оформлені яким би то не було способом і в якому то не було вигляді, є припиненими у зв`язку з їх виконанням ОСОБА_3 у повному обсязі, в належному вигляді і належним чином. Будь-яких претензій або вимог позивач ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 не має.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд дійшов висновку про те, що зобов`язання з повернення ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 1 000 000 доларів США., відповідачем виконано, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 07.03.2018 р. та нотаріальною заявою за підписом ОСОБА_1 від 07.03.2018 р., посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І.В. за № 194.
Проте, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Порядок укладення договорів зберігання регламентується главою 66 ЦКУ. У параграфі 1 глави 66 ЦКУ наведено загальні правові норми, що стосуються будь-яких договорів зберігання, а параграфами 2, 3 глави 66 ЦКУ регулюється специфіка укладення окремих видів договорів зберігання.
Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Згідно з ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, установлених ст. 208 ЦК України: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Водночас письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем (ч. 1 ст. 937 ЦКУ).
Статтею 949 ЦК України передбачений обов`язок зберігача повернути річ. Так, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.
Тобто, доведенню у даній справі підлягають саме факти передання позивачем грошей відповідачу на зберігання та неповернення цих грошей на вимогу позивача відповідачем.
Апеляційним розглядом справи встановлено, що такі правовідносини позивач ОСОБА_1 обгрунтовував розпискою від 23.07.2013 року, відповідно до змісту якої 23.07.2013 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 на зберігання кошти в сумі 1000000 доларів США. При цьому, судом також встановлено, що строк зберігання коштів сторонами у вказаній розписці від 23.07.2013р. встановлений не був (Том І: а.с. 7).         
04.05.2018р. та 08.06.2018р. ОСОБА_1 направив ОСОБА_3 листи із вимогою про повернення 1000000 доларів США, переданих 23.07.2013 року на зберігання, що підтверджується Листами, експресс накладною «Роni Ехsргеss» №24-7769-9257, паперовою роздруківкою інформації із сайту «Роni Ехsргеss» за пошуковою формою експресс накладног «Роni Ехsргеss» №24-7769-9257, накладною кур`єрсъкої служби 098133 (Том І: а.с. 10-14).
При цьому, позивачем зазначено, що ним не оспорюється надання розписки та нотаріальної заяви за його підписом  від 07.03.2018 р. по виконаним відповідачем зобовязанням по іншихдоговорах від 17.04.2011 р., 12.05.2011 р., 06.08.2011 р., 18.08.2011 р., 21.12.2012 р., 23.03.2013 р. на загальну суму 3 485 600 доларів США. Однак, 23.07.2013 р. сторонами було укладено два договори зберігання, кожен на суму 1 000 000 доларів США. По першому договору відповідач виконав свої зобовязання, як і по інших договорах від 17.04.2011 р., 12.05.2011 р., 06.08.2011 р., 18.08.2011 р., 21.12.2012 р., 23.03.2013 р. на загальну суму 3 485 600 доларів США , а по другому договору зберігання , оформленому розпискою від 23.07.2013 р. на суму 1 000 000 доларів США, термін ще не наступив, що було обумовлено сторонами.
Зазначене підтверджуєтьсялистами - вимогами про повернення 1000000 доларів США, переданих 23.07.2013 року на зберігання від 04.05.2018р. та 08.06.2018р. направлених ОСОБА_1  відповідачу ОСОБА_3 , які долучені до матеріалів справи.Копії вищевказаних листів були направлені також судом ОСОБА_3 разом із позовною заявою у цивільній справі №520/17664/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування грошових коштів.
Окрім того, судовим розглядом справи також встановлено, що в провадженні Київського районного суду м.Одеси перебувала цивільна справ №520/17664/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів у розмірі 1 000 000 доларів США на підставі розписки від 23.07.2013 р.
У зазначеному позові та заяві про його забезпечення ОСОБА_1 зазначено, що 23.07.2013 р. ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 на відповідальне зберігання кошти у сумі 2 000 000 (два мільйони) доларів США. В свою чергу факт приймання на відповідальне зберігання грошей, відповідач власноруч написав два договори, в кожному з них зазначив: «взяв у ОСОБА_1 на зберігання 1000000 (один мільйон) доларів США», зазначив дату та власноручний підпис. Згодом відповідач, на вимогу позивача 1 000000 (один мільйон) доларів США повернув, та зобов`язання виконав по першому договору, позивач повернув відповідачу оригінал одного із договорів від 23.07.2013 р., по другому договору (розписці) зобов`язання не було виконано та кошти в сумі 1 000000 (один мільйон) доларів США залишились на відповідальному зберіганні у відповідача до вимоги.
При цьому, відповідачем не заперечувався факт тривалих довірительних відносин з позивачем, під час яких відповідач отримував від позивача кошти, як в борг, так і на зберігання, що було оформлено відповідними розписками.
Свої твердження щодо повернення усіх боргових зобовязань відповідач обгрунтовує змістом розписки  та нотаріально посвідченої заяви позивача відвід 07.03.2018 р про виконання усіх боргових зобовязань на загальну суму 3 485 600 доларів США, в яких зазначенопро відсутність у ОСОБА_3 будь-яких невиконаних перед ОСОБА_1 зобов`язань зокрема фінансового, матеріального або нематеріального характеру, в тому числі, щодо виплати або повернення ОСОБА_1 будь-яких грошових коштів.
Однак, зазначені розписка та нотаріально посвідчена заява позивача від від 07.03.2018 р. лише підтверджує факт виконання боргових зобовязань перед позивачем, строк яких наступив і жодним чином не спростовує факту невиконаного зобовязання за договором зберіганнявід 23.07.2013 р., на суму 1 000000 (один мільйон) доларів США, строк виконання якого на той час не наступив.
Так, як зазначалось позивачем та не оспорювалось представником відповідача, повернення боргових зобовязань на загальну суму 3 485 600 доларів США відбувалось у присутності нотаріуса, де , окрім сторін по справі, були присутні юристи кожної сторони. При погашенні кожного боргового зобовязання кредитором ( позивачем) повертались відповідачу оригінали розписок, якими вони були оформлені. 
Зазначене підтверджується безпосередньо і копією розписки від 07.03.2018 р., яка міститься в матеріалах справи, з тексту якої вбачається « на подтверждение надлежащего и полного выполнения ОСОБА_3 всех обязательств передо мной ему возвращены оригиналы расписок от від 17.04.2011 г., 12.05.2011 г., 06.08.2011 г., 18.08.2011 г., 21.12.2012 г., 23.03.2013 г. и от 23.07.2013 г.»
При цьому, оригінал розписки від 23.07.2013р. знаходиться безпосередньо у позивача, який був наданий на огляд у суді апеляційної інстанції.
Представник відповідача не зміг пояснити знаходження оригіналу розписки у позивача та оригіналу розписки від 23.07.2013 року, яка б свідчила про належне виконання ОСОБА_3 своїх зобовязань щодо повернення грошей, стороною відповідача надано до суду не було та зазначено, що такої в наявності немає.
Відповідно до ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.
Зазачена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.08.2019 в справі № 753/22661/14 в якій суд, на підставі тлумачення положень частини другої статті 545 ЦК України зробив висновок про те, що кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видавання розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання. Згідно частини другої статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки про неможливість повернення боргового документа під час прийняття виконання.
Отже, у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання "наявність боргового документа у боржника" варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на "знаходження"в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку. 
Відповідно до 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
На вищевказане, місцевий суд уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_3 зобов`язання з повернення ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 1000 000 доларів США.
В ході розгляду справи, стороною відповідача не надано до суду належних та допустимих доказів виконання ОСОБА_3 своїх зобовязань щодо повернення коштів відповідно розписки від 23.07.2013 року.
Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 на зберігання кошти, які зобовязаний був повернути одразу після отримання листів - вимог від 04.05.2018 року та від 08.06.2018 року, однак взяті на себе зобовязання не виконав, отже, колегія суддів дійшла висновків про те, що обставина наявності боргового зобовязання у ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 у розмірі 1000000 доларів США доведена , про що свідчить оригінал розписки від 23.07.2013 року, яка наявна у ОСОБА_1 та яка безпосередньо підтверджує невиконання ОСОБА_3 своїх зобовязань щодо повернення коштів ОСОБА_1 .
Натомість Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.
З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ч. 1ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, необхідно відповідно провести і розподіл судових витрат.
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позову в розмірі у розмірі 9605, 00 копійок та за подання апеляційної скарги у розмірі 14 405, 50 копійок. 
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2020 року - скасувати. 
Прийняти постанову. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 1 000 000 (один мільйон) доларів США. 
Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати за подання позову у розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривен, 00 копійок та за подання апеляційної скарги у розмірі 14 405 (чотирнадцять тисяч чотириста п`ять ) гривен, 50 копійок. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04.10.2021 року.

Головуючий                                                 Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк 

С.М. Сегеда