ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8562/21 Справа № 208/7393/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
                            суддів                - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю., 

       розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ЮЖКОКС» про визнання наказу незаконним та стягнення невиплаченої заробітної плати,- 

ВСТАНОВИЛА:

       У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до ПрАТ «ЮЖКОКС» про визнання наказу незаконним та стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, він з грудня 2008 року по грудень 2017 рік працював на різних посадах у ВАТ «Баглійкокс», остання головний фахівець – начальник відділу соціального захисту та соціальної політики. 22.12.2017 року він був звільнений із займаної посади, у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, а після перевірки фахівцями ГУ Держпраці у Дніпропетровській області був поновлений на роботі у ПрАТ «ЮЖКОКС» на посаді головного спеціаліста – начальника відділу СптаСЗ. Вказує, що 10.05.2018 року йому наданий для ознайомлення наказ №286 від 10.05.2018 року «Про встановлення неповного робочого часу» відповідно до якого у зв`язку зі змінами в діючій організаційній структурі управління товариства, змінами в організації виробництва та праці, перерозподілом функціональних обов`язків, лише йому з 11.07.2018 року встановлюється неповний робочий день тривалістю робочого часу 0,8 годин з оплатою праці пропорційно відпрацьованого робочого часу. З наказом він ознайомлений, але з ним не згоден. У вказаному наказі від 10.05.2018 року не було зазначено про розмір його основної заробітної плати при роботі на умовах неповного робочого часу, а тому погоджуючись працювати на таких умовах, він виходив з того, що розмір його основної заробітної плати не буде нижчим від двох третин його тарифної ставки, яка діяла до 11.07.2018 року. З повідомлень йому стало відомо, що його заробітна плата склала 5 294,52 грн. Вважає, що скорочення тривалістю його робочого часу відбулося не з його вини та не з його ініціативи, розмір його основної заробітної плати при роботі на умовах неповного робочого часу не може бути нижчим від двох третин його тарифної ставки, яка діяла до 11.07.2018 року, що складає 11 590,00 грн.
       У зв`язку із ненаданням відповідачем жодних доказів об`єктивної необхідності запровадження змін в організації виробництва і праці, а також приймаючи до уваги, що вказані зміни проводяться тільки по відношенню до однієї посади і не відбуваються на всьому підприємстві, в окремому підрозділу або по окремих категоріях працівників, вважає, що присутня дискримінація по відношенню до нього.
       З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд:
       - визнати незаконним та скасувати наказ Генерального директора ПрАТ «ЮЖКОКС» Шабанова А.Л. № 286 від 10 травня 2018 року «Про встановлення неповного робочого часу»;
       - стягнути з ПрАТ«ЮЖКОКС» на його користь 88 966,10 грн невиплаченої заробітної плати за липень 2018 року - травень 2019 року;
       - стягнути з ПрАТ «ЮЖКОКС» на його користь 125 000 грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення його трудових та соціальних прав;
       - стягнути з ПрАТ «ЮЖКОКС» на користь позивача судові витрати по справі.
       Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
       Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
       ПрАТ «ЮЖКОКС» відповідно до ст. 360ЦПК України подало відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
       Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з грудня 2008 року по грудень 2017 рік працював на різних посадах у ВАТ «Баглійкокс» (ПрАТ «ЮЖКОКС»), остання посада - головний фахівець – начальник відділу соціального захисту та соціальної політики.
       Судом першої інстанції встановлено, що 22.12.2017 року ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади, у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, а з квітня 2018 року був поновлений на роботі у ПрАТ «ЮЖКОКС» на посаді головного спеціаліста – начальника відділу СПтаСЗ, відповідно до копії трудової книжки позивача.
       Судом першої інстанції встановлено, що 10.04.2018 року Генеральним директором ПрАТ «ЮЖКОКС» ОСОБА_2 виданий наказ №216 «Про внесення змін до наказу №424 від 23.06.2017 г. «Про внесення змін до штатного розпису товариства», згідно якого позивача ОСОБА_3 поновлено на роботі з посадовим окладом 17 385,00 грн.
       Встановлено, що 10 травня 2018 року Генеральним директором ПрАТ «ЮЖКОКС» ОСОБА_2 виданий наказ №286 «Про встановлення неповного робочого часу», згідно якого у зв`язку зі змінами в діючій організаційної структури управління ЧАО «ЕВРАЗ ЖКОКС», змінами в організації виробництва та праці, перерозподілу функціональних обов`язків, керуючись ч. 3 ст.32 КЗпП України, наказом № 423 від 23 червня 2017 року «Про внесення змін в організаційну структуру управління ЧАО «ЕВРАЗ ЮЖКОКС», протоколом профспілкового комітету № 44 від 10 травня 2018 року вирішено встановити з 11 липня 2018 року головному спеціалісту – начальнику відділу соціального захисту та соціальної політики ОСОБА_3 неповний робочий день робочим часом 0,8 годин, оплату праці проводити пропорційно відпрацьованому робочому часу, 
       Встановлено, що з вищевказаний наказом позивач був ознайомлений 10 травня 2018 року.
       Згідно до виписки з протоколу №44 від 10 травня 2018 року на засіданні профспілковий комітет вирішив, у зв`язку зі змінами в діючій організаційної структурі управління ЧАО «ЕВРАЗ ЮЖКОКС», змінами в організації виробництва та труда, перерозподілу функціональних обов`язків, керуючись ч. 3 ст.32 КЗпП України, наказом № 423 від 23 червня 2017 року «Про внесення змін в організаційну структуру управління ЧАО «ЕВРАЗ ЮЖКОКС» надати згоду на встановлення з 11 липня 2018 року головному спеціалісту – начальнику відділу соціального захисту та соціальної політики Махоніну О.В. неповного робочого дня 0,8 годин.
       Суд встановив, що 03 вересня 2018 року позивач звернувся до комісії по трудовим спорам ПрАТ «ЮЖКОКС» із заявами про роз`яснення підстав такого наказу.
       Рішенням №1 комісії з трудових спорів ПрАТ «ЮЖКОКС» від 07 вересня 2018 року в задоволенні заяви від 04 вересня 2018 року про скасування наказу № 286 від 10 травня 2018 року "Про встановлення неповного робочого часу" у зв`язку з порушенням терміну звернення з оскарженням наказу - відмовлено; на заяву від 04 вересня 2018 року про скасування наказу № 2824-Д від 14 серпня 2018 року про винесення дисциплінарного стягнення догани відмовлено, у зв`язку з дотриманням нормативно-правових актів при винесені догани; на заяву про надання копії протоколу засідання проф. комітету від 10 травня 2018 року вирішено надати.
       Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення про розгляд звернення від 11 вересня 2018 року Генерального директора ПрАТ «ЮЖКОКС» Шабанова А.Л. вбачається, що 11 вересня 2018 року позивачем надана заява про роз`яснення наказу, але останньому було роз`яснено, що заявником не було реалізовано механізм відновлення його прав та розглянуті визначені ним недоліки в діяльності ПрАТ «ЮЖКОКС». ОСОБА_1 не скористався своїм правом взяти участь в засіданні комісії по трудовим спорам, а саме заява щодо визнання незаконним наказу від 10 травня 2018 року № 286 «Про встановлення неповного робочого часу» була подана з порушенням тримісячного строку звернення до комісії по трудовим спорам, передбаченим статтею 225 КЗпП України. 
       Суд першої інстанції встановив, що наказом Генерального директора ПрАТ «ЮЖКОКС» ОСОБА_4 від 23 червня 2017 року «Про внесення змін в штатний розпис товариства» № 424, у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, підвищення ефективності управління персоналом, перерозподілу функціональних обов`язків, вдосконалення організації труда працівників та керуючись ст. 32 КЗпП України, на підставі службової записки генерального директора ОСОБА_4 вирішено внести зміни в штатний розпис товариства, затвердженого наказом № 1173 від 30 грудня 2016 року «Про затвердження штатного розпису ЧАО «ЕВРАЗ ЮЖКОКС».
       19 жовтня 2017 року позивача ОСОБА_1 ознайомлено із наказом Генерального директора ПрАТ «ЮЖКОКС» ОСОБА_4 від 23 червня 2017 року «Про внесення змін в штатний розпис товариства» № 424 та попереджено про звільнення, у разі якщо останній відмовиться від іншої посади.
       Згідно до наказу № 138 про припинення трудового договору від 03 червня 2019 року ОСОБА_1 , як головний фахівець-начальник відділу соціального захисту та соціальної політики звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України, скорочення штату працівників, підстава звільнення особиста заява.
       Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на ПрАТ “ЮЖКОКС” дійсно відбулися істотні зміни умов праці та зміни в організації виробництва, про що свідчить наказ №423 від 23 червня 2017 року «Про внесення змін в штатний розпис товариства»; дії роботодавця були обгрунтованими, а тому відсутні підстави для визнання наказу незаконним та стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди. 
       В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що наказ «Про встановлення неповного робочого часу» №286 від 10 травня 2018 року вмотивований змінами в діючій організаційній структурі управління товариства, змінами в організації виробництва та праці, проте без зазначення таких змін та об`єктивної необхідності їх запровадження. Крім того такі зміни запровадженні виключно по відношенню до однієї єдиної посади, яку займав позивач та не відбуваються на всьому підприємстві. 
       Колегія суддів не може погодитися з таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
       Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
       КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників. 
       Як роз`яснено в п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» згідно з ч.3 ст.32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором,зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.
       Статею 56 КЗпП України визначає порядок неповного робочого часу, згідно якої за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень.
       Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.
       Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.
       Як роз`яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» що припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).
       У статті 93 КЗпП України визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
       Відповідно до статті 21 Закону України від 24 березня 1995 року «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
       Згідно зі статтею 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
       Відповідно до частини четвертої статті 97 КЗпП України та статті 22 Закону «Про оплату праці» роботодавець не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, установлені законодавством, угодами, колективними договорами.
       Відповідно до пункту 3 статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
       Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 10 Постанови Пленуму від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», зміни в організації виробництва і праці - це раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо.
       Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листів-звернень від 11.09.2018 року та 20.09.2018 року позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з проханням роз`яснити суть та підстави змін в організації виробництва і праці та надати аргументовані докази необхідності їх запровадження з урахуванням усіх можливих ризиків, надати перелік усіх обставин, які зумовлюють такі зміни, а також пояснити чому зміни в організації виробництва і праці проводяться по відношенню до єдиної посади і не відбуваються на всьому підприємстві, в окремому підрозділі або по окремих категоріях працівників.
       Проте, як вбачається з відповіді генерального директора ПрАТ “ЮЖКОКС” від 18.09.2021 року та 21.09.2018 року на вищевказані листи-звернення, відповідач посилався на наказ №423 від 23.06.2017 року “Про внесення змін в організаційну структуру управління ПрАТ “ЄВРАЗ ЮЖКОКС”.
       Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що посилання відповідача на наказ №423 від 23.06.2017 року “Про внесення змін в організаційну структуру управління ПрАТ “ЄВРАЗ ЮЖКОКС” як на документ, що підтверджує раціоналізацію робочих місць і підставу винесення наказу №286 від 10.05.2018 року “Про встановлення неповного робочого часу” є безпідставним, оскільки наказ №423 від 23.06.2017 року “Про внесення змін в організаційну структуру управління ПрАТ “ЄВРАЗ ЮЖКОКС”, як локальний нормативний акт індивідуальної дії станом на час видачі наказу №286 від 10.05.2018 року вичерпав свою дію в зв`язку із його виконанням (видачею наказу №424 від 23.06.2017 року і звільненням усіх працівників відділу соціального захисту та соціальної політики, в тому числі і позивача), по-друге не узгоджується із наказом №216 від 10.04.2018 року, яким були внесені зміни до наказу №424 від 23.06.2017 року і на дільниці 48.01. генеральний директор, введена до штатного розкладу одна штатна одиниця- головний спеціаліст-начальник відділу соціального захисту та соціальної політики. 
       Посилання суду першої інстанції на те, що на ПрАТ “ЮЖКОКС” дійсно відбулися істотні зміни в організації виробництва і праці, що зумовило прийняття наказу №286 від 10.05.2018 року “Про встановлення неповного робочого часу” ОСОБА_1 , колегія суддів вважає помилковими, оскільки відповідачем належних доказів об`єктивної необхідності запровадження таких змін в організації виробництва та праці не надало, та вказані зміни відбулися виключно по відношенню до однієї посади (яку обіймав позивач) та не відбулися на всьому підприємстві, чи в окремому підрозділі або по окремих категоріях працівників. 
       Таким чином, оскаржуване рішення суперечить правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 18.01.2018 року у справі №607/83/16-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №582/1001/15-ц.
       Тому, колегія суддів вважає, що оскаржуваний позивачем наказ №286 від 10.05.2018 року “Про встановлення неповного робочого часу” підлягає скасуванню та визнанню його незаконним.
       Враховуючи те, що наказ №286 від 10.05.2018 року “Про встановлення неповного робочого часу” прийнятий з порушеннями, то підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 88 966,10 грн.
       Згідно зі ст. 111 КЗпП України при невиконанні норм виробітку не з вини працівника оплата провадиться за фактично виконану роботу. Місячна заробітна плата в цьому разі не може бути нижчою від двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду (окладу). При невиконанні норм виробітку з вини працівника оплата провадиться відповідно до виконаної роботи.
       Проте, проводячи нарахування та виплату позивачу заробітної плати у липні 2018 року — травні 2019 року відповідач не врахував той факт, що скорочення тривалості робочого часу позивача відбулося не з його вини та розмір основної заробітної плати при роботі на умовах неповного робочого часу не може бути нижчим від двох третин тарифної ставки , яка діяла до 11.07.2018 року (17 385,00 грн x 2/3 = 11 590,00 грн).
       Колегія суддів бере до уваги розрахунок невиплаченої заробітної плати наданий позивачем за період з липня 2018 року по червень 2019 року, з якого вбачається, що відповідачем не сплачено позивачу заробітну плату у розмірі 88 966,10 грн.
       Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів вважає що позовні вимоги щодо стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 88 966,10 грн з відповідача на користь позивача підлягають задоволенню.
       Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 125 000 грн, колегія зазначає наступне. 
       Зокрема, частина перша статті 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
       Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
       Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
       Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.
       Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
       Зокрема, при вирішенні питання про наявність завданої позивачу моральної шкоди, судом враховуються тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення його порушеного права.
       Колегія суддів погоджується з доводами апелянта з приводу того, що внаслідок встановлення позивачу в односторонньому порядку скороченого робочого часу були істотно порушені його права на працю та справедливу винагороду, що полягала у зменшенні заробітної плати, у зв`язку з чим ОСОБА_1 відчував почуття приниженої гідності, та вказані обставини потребували від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі пов`язаних із правовою реабілітацією (збиранням доказів, зверненням до комісії з трудових спорів, до суду з позовом про поновлення порушених прав).
       Тому, враховуючи характер понесених немайнових втрат, заподіяних позивачу колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн, котра буде співмірною із завданими йому моральними стражданням.
       Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме визнання наказу Генерального директора ПрАТ «ЮЖКОКС» Шабанова А.Л. №286 від 10 травня 2018 року «Про встановлення неповного робочого часу» незаконним, стягнення з ПрАТ«ЮЖКОКС» на користь позивача 88 966,10 грн невиплаченої заробітної плати за липень 2018 року - травень 2019 року, та стягнення з ПрАТ «ЮЖКОКС» на користь позивача 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення його трудових та соціальних прав.
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       За таких обставин, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення даних позовних вимог.
       На підставі ст. 141 ЦПК України з ПрАТ «ЮЖКОКС» на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за розгляд справи у суді першої інстанції та за розгляд справи в апеляційному суді, а всього у сумі 2 150,00 грн.
       Керуючись ст. ст.259,367,374,376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів , -

                                       П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
       Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2021 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
       Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства “ЮЖКОКС” про визнання наказу незаконним та стягнення невиплаченої заробітної плати – задовольнити частково.
       Визнати незаконним та скасувати наказ Генерального директора Приватного акціонерного товариства “ЮЖКОКС" Шабанова А.Л. №286 від 10 травня 2018 року "Про встановлення неповного робочого часу".
       Стягнути з Приватного акціонерного товариства “ЮЖКОКС” на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за липень 2018 року - травень 2019 року у розмірі 88 966,10 грн.
       Стягнути з Приватного акціонерного товариства “ЮЖКОКС” на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.
       Стягнути з Приватного акціонерного товариства “ЮЖКОКС” на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 150,00 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

       Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова