Дата документу 01.12.2021 Справа № 334/5268/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/5268/20 
Провадження №22-ц/807/3341/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Добрєв М.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі представника – адвоката Железняка Андрія Вікторовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Запоріжжя» про усунення перешкод в користуванні приміщенням загального користування,- 

В С Т А Н О В И В:

       У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні приміщенням загального користування, що знаходиться у загальному користуванні на сьомому поверсі між ліфтом та квартирою АДРЕСА_1 шляхом зрізання замку та демонтажу дверей, стягнення моральної шкоди та судових витрат. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі самовільно встановили двері між ліфтом та зовнішньою стінкою кухні позивача де колись був загальний прохід до сміттєпроводу. Відповідачі самовільно захопили приміщення загального користування, переобладнали його у нежитлове приміщення з відсутністю доступу до нього. Відповідачі зберігають та мотлох, коробки, іноді тхне смородом, бігають прусаки. ОСББ у будинку не створено, балансоутримувачем є ТОВ «Місто для людей Запоріжжя». Позивач пропонував відповідачам сплатити частину витрат аби вони зняли замок, двері і надали вільний доступ до цього приміщення загального користування, але відповідачі відмовилися і погрожували позивачу.
       
       Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2021 року, позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути перешкоди   ОСОБА_5  у користуванні приміщенням загального користування на сьомому поверху між ліфтом та квартирою АДРЕСА_1 шляхом зрізання замку та демонтажу дверей.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 судовий збір в сумі 840,80 грн. в рівних частках, по 210,20 грн. з кожного.
       В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі представника – адвоката Железняка Андрія Вікторовича подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем не доведено встановлення відповідачами металевих дверей між ліфтом та квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтовані та законні рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. 

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

       Судом першої інстанції встановлено, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

       Відповідачі самовільно переобладнали приміщення загального користування на сьомому поверсі між ліфтом та зовнішньою стінкою кухні квартири АДРЕСА_3 шляхом встановлення металевих дверей із замком, перетворивши його у нежитлове приміщення з відсутністю доступу до нього.

       Як пояснила у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , приблизно у 2012-2013 році було встановлено металеві двері у приміщення, яке вело до сміттєпроводу і врізано замок, користуються цим приміщенням тільки відповідачі. 

       Як пояснила у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , співвласник квартири АДРЕСА_1 , перед дверми їх квартири встановлені металеві двері в приміщення загального користування яке веде до сміттєпроводу. Ключі від дверей є тільки у відповідачів ОСОБА_8 і користуються цим приміщенням тільки вони. Її чоловік намагався домовитися з сусідами мирно, але це викликало загострення конфлікту і їй прийшлося викликати працівників поліції.

       Допитаний у якості свідка ОСОБА_5 суду пояснив, що спірне приміщення загального користування межує з кухнею його квартири. В даному приміщенні зберігаються старі речі, що створює антисанітарію, розводяться шкідники. Дозволу на переобладнання відповідачі від балансоутримувача не отримували.

       На а.с.47-48 міститься лист Міського комунального підприємства «Основаніє», в якому вказано, що з 01.06.2016 року будинок АДРЕСА_4 разом з технічною документацією було передано в господарське відання КП «Наше місто». Підприємство не здійснювало перепланування (переобладнання) частини допоміжного приміщення (сходової клітини) на 7 поверсі 2-го під`їзду житлового будинку АДРЕСА_4 , перепланування здійснювалося без відома МКП «Основаніє», дозволу на перепланування не надавалося, статус нежитлового приміщення відокремленої частини допоміжного приміщення під`їзду не надавався, договір оренди не укладався, цільове призначення не змінювалося.

       Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що наявні правові підстави для зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні приміщенням загального користування на сьомому поверсі між ліфтом та квартирою АДРЕСА_1 шляхом зрізання замку та демонтажу дверей. Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами спричинення моральної шкоди та її наслідків, позов в цій частині задоволенню не підлягає.        

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 1, ч. 1 ст. 5, ч.1 ст. 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», зокрема, врегульовано особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, визначено, що спільним майном багатоквартирного будинку є, зокрема, приміщення загального користування, у тому числі допоміжні, до яких належать приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників, воно не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників.

Так, багатоквартирні житлові будинки мають житлові приміщення, приміщення загального користування (допоміжні) та нежилі приміщення. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир ставали одночасно і співвласниками допоміжних приміщень будинку (п.2 ст.10 Закону). Нежилі приміщення житлового фонду при приватизації об`єктом приватизації не були, оскільки підлягали передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (п.9 ст.8 Закону).

Статтею 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

З аналізу зазначених нормативно-правових актів вбачається, що основним при визначенні статусу приміщення слід вважати його функціональне призначення.

Отже, приміщення для отримання статусу допоміжного має слугувати для: 1) забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку; 2) забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року (№4-рп/2004) допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні та ін.) передаються безплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників, вступу до нього, тощо.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (надалі по тексту - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) є джерелом права.

У пункті 51 Рішення ЄСПЛ від 10.05.2010 року справа «Серявін проти України» № 4909/04 зазначено, що труднощі тлумачення застосованого законодавства протягом перехідного періоду стали предметом розгляду Конституційного Суду України, який зрештою дав роз`яснення цього питання, визнавши наявність у власників квартир автоматичного права часткової власності на допоміжні приміщення відповідного будинку.

       Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а згідно ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Площа, що знаходиться між ліфтом та квартирою АДРЕСА_1 є допоміжним приміщенням загального користування, яке є проходом до сміттєпроводу, а тому перебуває у частковій власності позивача у справі та інших власників квартир вказаного будинку.

Згідно наданих доказів в приміщення загального користування, яке веде до сміттєпроводу встановлено металеві двері. Таким чином, право користування зазначеним приміщенням обмежено для позивача, що безумовно порушує його права. 

       Відповідно до листа Міського комунального підприємства «Основаніє», з 01.06.2016 року будинок АДРЕСА_4 разом з технічною документацією було передано в господарське відання КП «Наше місто». Підприємство не здійснювало перепланування (переобладнання) частини допоміжного приміщення (сходової клітини) на 7 поверсі 2-го під`їзду житлового будинку АДРЕСА_4 , перепланування здійснювалося без відома МКП «Основаніє», дозволу на перепланування не надавалося, статус нежитлового приміщення відокремленої частини допоміжного приміщення під`їзду не надавався, договір оренди не укладався, цільове призначення не змінювалося.

       Позивачем на підтвердження встановлення металевих дверей у допоміжне приміщення саме відповідачами надано фотографії, акт від 01.12.2020 року, матеріали перевірки №16908 від 20.06.2020 року та №17282 від 23.06.2020 року. Зазначені обставини також підтверджуються показами свідків допитаних в ході судового розгляду.

       Доказів, які спростовують доводи позивача в цій частині, відповідачами не надано.

Суд першої інстанції, зобов`язуючи відповідачів усунути перешкоди у користуванні приміщенням загального користування, яке знаходиться у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_4 , шляхом надання фактичного доступу до вказаного приміщення, дійшов вірного висновку, що за наявності у такого приміщення статусу допоміжного, користування таким приміщенням є правом всіх співвласників житлового будинку, а відтак чинення відповідачами перешкод у його користуванні є незаконним.

       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 в особі представника – адвоката Железняка Андрія Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01 грудня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач                                 С.В. Кухар

Судді:                                                                 О.В. Крилова

                                                                        О.З. Поляков