ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 жовтня 2021 року           справа №200/781/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Гайдара А.В., Геращенка І.В., 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року по справі №200/781/21-а (суддя 1-ї інстанції Михайлик А.С.) за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                         ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не донарахування та невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як батьку одинаку по 10 днів за кожен рік служби в період з 2015 по 2020 роки;
-зобов`язати відповідача встановити, нарахувати та виплатити належні позивачу суми його грошового забезпечення, а саме грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку розміром 10 днів за кожен рік  служби як батьку одинаку, що має дитину в період з 2015 по 2020 роки;
-зобов`язати відповідача встановити, нарахувати та виплатити середній заробіток за весь період затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як батьку одинаку з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів в розмірі 157 758,33 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що під час звільнення з військової служби відповідач не виплатив йому грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як батьку одинаку, внаслідок чого порушив його права, гарантовані Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про відпустки» та Кодексу законів про працю України. 
Також вказав, що оскільки строк виплати компенсації відповідачем порушено, через непроведення остаточного розрахунку при звільненні, відповідач має сплатити позивачу також середній заробіток за весь період затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не донарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі грошового забезпечення при звільненні, а саме грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як батьку-одинаку за 2015-2020 роки.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України встановити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як батьку-одинаку розміром 10 днів за кожен рік служби в період з 2015-2020 роки.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити середній заробіток за період затримки виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як батьку-одинаку за 2015-2020 роки з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів в сумі 21666,50 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти  постанову, якою відмовити в задоволенні позову.
Обґрунтування апеляційної скарги.
Суд першої інстанції не надав жодного правового висновку про наявність або відсутність у позивача статусу «одинокий батько».
У суду першої інстанції були відсутні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону №3674.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги відповідача, не надаючи оцінку судовому рішенню в частині задоволення позову або відмови, яка сторонами не оскаржується.
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає заяву у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати якої та  дружина позивача – ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
28.04.2015 позивачем укладено контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України, строком до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.
Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 87 (по стройовій частині) від 30.04.2015 позивача зараховано до списків особового складу військової частини та всі види забезпечення. 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2020 № 68 припинено контракт про проходження військової служби та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення позивача, звільненого з військової служби наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2020 № 25 о/с на підставі підпункту «й» пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).
Листом від 03.08.2020 позивач звернувся до відповідача, просив внести зміни до наказу про звільнення та виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як батько одинаку за період з 2015 по 2020 роки.
У листі від 19.11.2020 відповідач повідомив позивача, що він під час звільнення не звертався із рапортами про надання йому додаткової відпустки, як і про виплату йому компенсації через її невикористання.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час звільнення  позивача відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані за період служби дні додаткової відпустки, як батьку дитини, який виховує її без матері.
Оцінка суду.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 45 Конституції України встановлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Згідно до Конституції України основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII(далі - Закон №2011-XII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з абзацами першим, третім пункту 4статті 10-1Закону №2011-XII військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця (абзац третій пункту 4 статті 10-1Закону № 2011-XII).
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України (абзац перший пункту 8 статті 10-1 Закону № 2011-XII).
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05 листопада 1996 року №04/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Спір у цій справі виник у зв`язку із невиплатою відповідачем при звільненні позивача з військової служби грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як батьку, який виховує дитину без матері  за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020  роки.
Згідно з частиною 1 статті 19 Закону №504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Вказана норма діє з 01.01.2010, тобто з часу набуття чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей" від 19.05.2009 №1343-V та до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження нею військової служби.
Так правові висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 620/4218/18.
Відповідно до пункту 5 розділу XXXI Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 № 200 (далі - Наказ № 200) передбачено, що у рік звільнення військовослужбовців зі служби, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.
Згідно з пунктом 10 цього розділу грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства України на день звільнення з військової служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Аналіз наведених норм свідчить, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.
Як свідчать матеріали справи позивач в період проходження військової служби з 2015 по 2020 роки не використав додаткову відпустку як батько дитини, який виховує її без матері.
Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не проведено з ним усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошових компенсацій за невикористані календарні дні додаткової відпуски як одинокому батьку.
Суд не приймає посилання відповідача на відсутність в позивача права на додаткову відпустку за 2015 рік, оскільки  її використання позивачем до закінчення 2015 року неможливо, та зазначає, що чинним законодавством не встановлено можливості визначення тривалості додаткової відпустки в залежності від дати виникнення права на неї. Відповідно до ч. 7 ст. 19 Закону України «Про відпустки» додаткові відпустки, зокрема, працівникам, які мають дітей, надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6,7і8цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11цього Закону.
Є неприйнятними доводи відповідача, що не підтверджено статус позивач, як «одинокого» батька, оскільки ці доводи спростовуються  матеріалами справи: свідоцтвом про смерть дружини позивача, довідкою про отримання позивачем пенсії по втраті годувальника на дитину з 27.12.2015 року (а.с.20-21)
Отже, під час звільнення позивача відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані за період служби дні додаткової відпустки, як батько дитини, який виховує їх без матері.
Доводи військової частини про відсутність підстав для звільнення позивача від сплати судового збору не спростовують висновків суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо невиплати позивачу при звільненні компенсації за додаткову відпустку як батьку, що виховує дитину без матері та не є підставою для скасування в цій частині рішення.
Також суд звертає увагу апелянта, що звільнити позивача – фізичну особу від сплати судового збору є правом суду, визначеним ст.133 КАС України.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування  рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року по справі №200/781/21-а – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року по справі №200/781/21-а – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 25 жовтня 2021 року.
Касаційна скарга  на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 25 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                                       І.Д. Компанієць

Судді                                                                                                      А.В. Гайдар

                                                                                                                      І.В. Геращенко