Постанова
Іменем України 
18 листопада   2021 року
м. Київ
справа № 759/2857/21
провадження № 51-2707 км 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання           ОСОБА_4 , 
прокурора                                               ОСОБА_5 , 
         
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6   на вирок Київського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021100080000202,   за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки  м. Львова, жительки АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимої:  08 червня 2015 року  Подільським районним судом міста Києва за ч. 1 ст. 185,  ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки,  з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;  13  червня 2015 року Подільським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк  3 роки, з іспитовим строком  2 роки;  30 липня 2015 року  Оболонським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185; ч 2 ст. 185; ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців, з іспитовим строком  3 роки; 20 грудня 2017 року Святошинським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на  строк 1 рік,  з іспитовим строком 1 рік; 02 лютого 2018 року Деснянським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі  на строк 1 рік 6 місяців,   з іспитовим строком   2 роки;  10 вересня 2020 року Подільським районним судом м. Києва за ч.2 ст.185,  ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ст. ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк  2 роки 7 місяців, покарання відбула, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185  КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком  Святошинського районного суду міста Києва   від 11  березня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України  до покарання у виді арешту на строк 3  місяці.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні. 
Вироком Київського апеляційного суду від 27 квітня  2021 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано. Ухвалено новий вирок, яким 
ОСОБА_7 призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України   у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
Строк відбуття покарання  рахувати з   28 січня 2021року. 
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни. 
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою  у тому, що вона, 28 січня 2021 року приблизно о16:30 год, діючи умисно, повторно, із магазину «Сінсей»,  який розташований у  торгово-розважальному центрі  «Lavina Mall»,  по вул. Берковецька, 6-д, в  м. Києві, таємно викрала кросівки, вартістю 530, 50 грн.,  чим заподіяла ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» матеріальну шкоду на  вказану суму.  
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 
Зазначає, що призначене апеляційним судом покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу засудженої через суворість. Судом в достатній мірі не враховано те,  що ОСОБА_7   має постійне місце проживання, характеризується позитивно, на її утриманні мати-пенсіонерка та неповнолітній син, припинила  вчиняти нові правопорушення. 
Крім того, апеляційний розгляд  здійснено за відсутності потерпілого, не враховано  його позицію щодо призначеного покарання, чим  істотно порушено  вимоги кримінального   процесуального закону.  
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Прокурор, у суді касаційної інстанції,  посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги сторони захисту, заперечив проти її задоволення. 
 
Мотиви суду
 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.  
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація її дій у касаційному порядку не оскаржуються. 
 
Доводи сторони  захисту про те,  що покарання, призначене ОСОБА_7 , не відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та даним про її особу внаслідок суворості, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виправлення, як мета покарання,  це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Статтею 414 КПК України передбачено, що  невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Так, апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду  та, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався  вимог закону,   урахував усі обставини справи, в тому числі й ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким. Вірно взяв до уваги  й  те, що ОСОБА_7 протягом 2015-2020 років  сім разів була судима за вчинення аналогічних крадіжок та закінчені замахи на них. При цьому,  п`ять разів звільнялась від відбування призначених покарань, на підставі  ст.75 КК України, а один раз - згідно закону про амністію.  Переважну більшість злочинів скоювала у період іспитового строку. Заслуговує на увагу і той факт, що засуджена після відбуття покарання, призначеного вироком Подільського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року, через два місяці  після звільнення з місць позбавлення волі,  знову вчинила новий умисний, корисливий злочин. Наведені обставини підвищують суспільну небезпечність скоєного та  свідчать про недієвість застосування до засудженої інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, та більш м`яких покарань ніж позбавлення волі.   
Обираючи покарання, апеляційний суд обґрунтовано  послався на такі дані про особу винної, як те, що вона не працює, що ставить під сумнів перебування на її утриманні матері-пенсіонерки та неповнолітньої дитини.  Той факт, що засуджена має  постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, жодним чином не стримав її від вчинення злочину.
 
Посилання захисника на припинення вчинення правопорушень з боку ОСОБА_7 не може бути враховано через те, що носить вимушений характер, адже одразу після вчинення злочину, щодо неї було застосовано запобіжний захід у виді утримання під вартою.  
Апеляційний суд правильно зауважив,  що в матеріалах  кримінального провадження відсутні будь-які відомості, які б підтверджували щирий жаль ОСОБА_7 з приводу скоєного та її відповідне критичне ставлення до власних протиправних дій. Більш того, згадана вище систематичність скоєння засудженою аналогічних, умисних корисливих злочинів, вочевидь свідчить про те, що своїх злочинних дій вона не засуджує та наполегливо не бажає ставати на шлях виправлення.  Тому суд апеляційної інстанції  не встановив дійсного її каяття  у скоєному, як і підстав визнавати його обставиною, що пом`якшує покарання.  Разом із цим, обґрунтовано  зважив на  відсутність обставин, що його обтяжують. 
Що стосується тверджень  адвоката  про неврахування позиції потерпілого при призначенні покарання, то  Суд зауважує, що  думка потерпілого є важливою у справах приватного обвинувачення. У цій справі вона не є вирішальною, оскільки   кримінальне провадження здійснюється у формі публічного обвинувачення.
Таким чином, із оскарженого рішення вбачається, що  суд апеляційної інстанції належним чином оцінив та врахував усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, та вірно зазначив, що ступінь  тяжкості вчиненого злочину в сукупності з наведеними    даними  про  особу винної, як у загально-соціальному плані, так і в плані її суспільної небезпеки,  дають підстави вважати, що її  виправлення та перевиховання  можливе лише в умовах ізоляції від суспільства,  тому  дійшов обґрунтованого переконання   про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, але на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.2 ст.185 КК України, належним чином мотивувавши своє рішення.  
Суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, особі засудженої, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.
Посилання захисника як на істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, на здійснення апеляційного розгляду за відсутності представника потерпілого, є необґрунтованими.   
Неприбуття  сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття (ч.4 ст.405 КПК України).      
Із матеріалів провадження слідує, що апеляційний суд, у порядку ст.401 КПК України, надіслав представнику потерпілого ДП «ЛПП України» АТ «ЛПП» копії ухвал про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7  на 27 квітня 2021 року. 
Заслуговує на увагу те, що представник потерпілого також не приймав участь в судовому засіданні в першій інстанції. На підставі ст.349 КПК України так, як проти цього не заперечували учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. На виконання ч. 4 згаданої норми, суд в обов`язковому порядку допитав лише обвинувачену.
 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для задоволення скарги захисника немає.
У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436,442 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок апеляційного суду  без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Вирок Київського апеляційного суду від  27 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника   ОСОБА_6 – без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                             ОСОБА_8