ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6465/21 Справа № 205/2371/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенськая Інна Романівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Ірина Вячеславівна, ОСОБА_4 , про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу квартири та переведення прав покупця, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенськая Інна Романівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Ірина Вячеславівна, ОСОБА_4 , про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу квартири та переведення прав покупця.

Позовна заява мотивована тим, що починаючи з 2005 року він фактично проживав разом з ОСОБА_2 в гуртожитку, де прописана остання. Бажаючи покращити життєві умови та плануючи подальше спільне сімейне життя він вирішив придбати квартиру. У 2006 році він знайшов оптимальний варіант - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка коштувала 99 249,00 грн. (що було еквівалентно 19 653,27 доларів США). Частину коштів (9 500,00 доларів США) на придбання квартири йому було надано у борг ОСОБА_5 (попереднє прізвище ОСОБА_6 ), 12 000,00 доларів США він вирішив отримати у кредит, враховуючи те, що він перебував у шлюбі з іншою особою ( ОСОБА_7 ), ним та ОСОБА_2 було прийнято рішення укласти кредитний договір та договір купівлі-продажу квартири від імені ОСОБА_2 29 серпня 2006 року ОСОБА_2 уклала кредитний договір № 014/109660/3157/74 з AT "Райфайзен Банк Аваль" для придбання квартири в сумі 12 000,00 доларів США, в забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки. Вважаючи, що квартира буде його власністю та маючи намір створити з ОСОБА_2 міцну родину та народити з нею дітей, повністю довіряючи останній, йому було не принципово на чиє ім`я буде оформлена квартира. 30 серпня 2006 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за яким покупцем вказано ОСОБА_2 . Однак розрахунок із продавцем ( ОСОБА_4 ) здійснював позивач, оскільки кошти належали особисто йому. Так, з урахуванням вартості нотаріальних послуг та послуг ріелтора вартість квартири, що сплатив позивач складає 21 500,00 доларів США. Реалізовуючи свої права як покупець спірної квартири, позивач вселився в неї, у встановленому законом порядку зареєстрував своє місце проживання, та почав користуватися квартирою, якою користується по теперішній час. У свою чергу ОСОБА_2 не здійснила жодних повноважень покупця за угодою: не знялась з реєстрації за своїм місцем проживання, не зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі. Фактично, вказану квартиру ОСОБА_2 не придбавала, з продавцем ніяких перемовин про її придбання не вела, ніяких коштів продавцю не передавала і ніколи не володіла даною квартирою, оскільки за їхньою з позивачем домовленістю ОСОБА_2 була лише титульним (формальним) власником. З моменту придбання житла позивач проживав та продовжує проживати до теперішнього часу, та нести всі витрати по утриманню квартири як власник. 29 січня 2008 року позивачем розірвано попередній шлюб з ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився спільний син - ОСОБА_8 17 жовтня 2011 року в Кіровському відділенні АТ "Райфайзен Банк Аваль" позивач сплатив заборгованість за кредитним договором в сумі 8 203,18 доларів США (що еквівалентно 65 426,00 грн.) за рахунок отриманих виплат (виконання рішення Ленінського суду у справі № 2-32/2011). Позивач є фізичною особою-підприємцем з 19 червня 2006 року, з основним видом діяльності за КВЕД 31.02, за період 2006 року - 2011 року позивач задекларував дохід в сумі 711 070,00 грн. Разом з цим, спільне життя у сторін не склалось і починаючи з травня 2018 року сторони живуть окремо. Враховуючи, що ОСОБА_2 розуміла, що спірна квартира фактично є власністю позивача, вона разом із сином переїхали, а позивач продовжив проживати у власній квартирі, однак в грудні 2019 року останній отримав лист ОСОБА_3 про купівлю нею спірної квартири та необхідність термінового виселення.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 30 серпня 2006 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 7072, в частині покупця та перевести права покупця на ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 19 грудня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1233.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що 30 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим № 3072, відповідно до умов якого ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_2 , за 99 249,00 грн. (а.с.46, т.1).

Частину коштів на придбання вищевказаної квартири в розмірі 11 000,00 доларів США ОСОБА_2 отримала в кредит за кредитним договором № 014/109660/3157/74 від 30 серпня 2006 року, укладеним між АППБ "Аваль" та ОСОБА_2 (а.с.23-27, т.2).

В забезпечення виконання умов кредитного договору, 30 серпня 2006 року між АППБ "Аваль" та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 014/3157/133 до кредитного договору № 014/109660/3157/74 від 30 серпня 2006 року, відповідно до умов якого предметом іпотеки була квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28-31, т.2).

19 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. за реєстровим № 1233, відповідно до умов якого ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 47, т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що кошти в розмірі 99 249,00 грн., які були сплачені при придбанні спірного майна належали саме ОСОБА_1 на купівлю спірної квартири, оскільки не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.
Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до усталеної правозастосовчої практики, згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, такий договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.
Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій, і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У відповідності до вимог статей 76-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними.
Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як установлено судом першої інстанції, на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 30 серпня 2006 року, позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_7 , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2007 року (а.с.34, т.2).
Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Належних доказів на підтвердження факту сумісного проживання позивача з ОСОБА_2 на час придбання квартири АДРЕСА_2 , тобто на 30 серпня 2006 року суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції надано не вірну оцінку показам свідка ОСОБА_9 , яка у судовому засіданні надала пояснення щодо спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на час придбання спірної квартири, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, зазначені покази свідка не можуть достеменно підтвердити факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на час придбання спірної квартири, інших належних та допустимих доказів щодо спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції позивачем надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти в сумі 9 500,00 доларів США, отримані ним у борг від ОСОБА_5 , були витрачені позивачем для купівлі квартири АДРЕСА_2 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем належних доказів на підтвердження такої обставини суду не надано. Крім того, надана позивачем копія боргової розписки (а.с.15, т.1) не може вважатись належним та допустимим доказом в розумінні статей 77-78 ЦПК України, оригінал розписки позивачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції надано не було.

Як убачається з матеріалів справи, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана ОСОБА_2 у ОСОБА_4 за 99 249,00 грн., що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 30 серпня 2006 року, що зареєстрований в реєстрі за № 7072.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 30 серпня 2006 року, стороною покупця була ОСОБА_2 . І саме ОСОБА_2 стала одноособовим власником вищевказаної квартири. Під час укладення договору покупець та продавець діяли добровільно і перебували при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючі значення свої дій, попередньо були ознайомленні нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину).

Продаж квартири було здійснено за 99 249,00 грн., які продавець ( ОСОБА_4 ) одержав повністю від ОСОБА_2 при підписанні договору купівлі-продажу квартири 30 серпня 2006 року і зазначене не спростовано.

У зв"язку з тим, що особистих заощаджень для придбання квартири у ОСОБА_2 не вистачало, між нею та АППБ "Аваль" було укладено кредитний договір № 014/109660/3157/74 від 30 серпня 2006 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 було надано споживчий кредит на суму 11 000,00 доларів США та погоджено платіжний календар погашення заборгованості, виплати за яким ОСОБА_2 здійснювалися починаючи з 30 серпня 2006 року по 17 листопада 2011 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 30 серпня 2006 року між АППБ "Аваль" та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 014/3157/133 до кредитного договору № 014/109660/3157/74 від 30 серпня 2006 року, відповідно до умов якого предметом іпотеки була квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на цей час кредитний та іпотечний договори є дійсними, у встановленому законом порядку ніким не оскаржені, позивачем не доведено їх нікчемність, стороною у кредитному договорі є саме ОСОБА_2 , відповідно до умов кредитного договору кошти у борг надавалися безпосередньо ОСОБА_2 , яка була зобов`язана відповідно до погодженого графіку здійснювати погашення своїх боргових зобов`язань, що протягом 2006-2011 років нею і здійснювалося.

Встановлено, що ОСОБА_2 не мала будь-яких домовленостей (ні письмових, ні усних) із ОСОБА_1 , що кредитний та іпотечний договори нею укладаються в інтересах ОСОБА_1 , а покупка спірної квартири нею здійснюється для ОСОБА_1 . Протилежні твердження ОСОБА_1 не відповідають дійсності та є надуманими.

Будь-які кошти від ОСОБА_1 для покупки квартири ОСОБА_2 не отримувала, договір купівлі-продажу квартири, кредитний договір та договір іпотеки ОСОБА_2 укладала за власним волевиявленням для задоволення особистих потреб щодо забезпечення себе житлом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції не було надано належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності підтверджували би, що спірна квартира була куплена саме за його особисті кошти.

Також, позивачем не було доведено належними та допустимим доказами, що ОСОБА_2 не була дійсною стороною кредитного договору № 014/109660/3157/74 від 30 серпня 2006 року та іпотечного договору № 014/3157/133 від 30 серпня 2006 року, і не виконувала свої зобов`язання за вказаним кредитним договором.

Згідно із частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Як убачається з матеріалів справи, 17 жовтня 2011 року о 16.08 в Кіровському відділенні АТ "Райфайзен Банк Аваль" в касі № 72/6 ОСОБА_10 було здійснено остаточне погашення кредитного договору в сумі 8 203,18 доларів США, що еквівалентно 65 426 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ним 17 жовтня 2011 року було надано ОСОБА_2 грошові кошти саме в розмірі 8 203,18 доларів США, і взагалі, що він надавав ОСОБА_11 будь-які кошти безпосередньо для погашення заборгованості за кредитним договором, є безпідставними, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав належну оцінку показанням свідка та письмовим доказам, які достовірно підтвердили те, що спірна квартира придбана за його грошові кошти, фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що кошти в розмірі 99 249,00 грн., які були сплачені при придбанні спірного майна належали саме ОСОБА_1 на купівлю спірної квартири, оскільки не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Встановивши, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема те, що він був формальним покупцем, тобто набувачем майнових прав за оспорюваним договором купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 30 серпня 2006 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання його частково недійсним та переведення за позивачем прав і обов`язків покупця.

Також, колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо підтвердження відсутності реальної волі у ОСОБА_2 щодо придбання спірної квартири, а саме: відсутність її реєстрації за адресою квартири АДРЕСА_2 та наявність його реєстрації за вказаною адресою, сплату саме ним за комунальні послуги за вказаною адресою, а також те, що після припинення їх спільного проживання, саме ОСОБА_2 виїхала, а він залишився в ній проживати.
Так, відповідно до вимог чинного законодавства та безпосередньо ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. 
На зміст права власності не впливають місце реєстрації, місце проживання власника та місцезнаходження його майна.
Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім"ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.
ОСОБА_2 надала письмову згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі у грудні 2006 року, саме як власниця, яка реалізувала своє право розпорядження майном, власником якого вона є у встановленому законом порядку, коли стали проживати разом. 
Положеннями ч. 3 ст. 156 Житлового Кодексу УРСР встановлено, що члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.
Відповідач не заперечувала, що надала позивачу право проживати у її квартирі, відповідно нести спільні витрати по утриманню квартири.
Відповідно до вимог ст. 310 ЦК України фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків встановлених законом.
Як встановлено в ході розгляду справи, причиною виїзду ОСОБА_2 та їх спільної дитини зі спірної квартири було те, що їх стосунки з позивачем не склались, а тому, зміна місця проживання були єдиним виходом для збереження емоційного та фізичного здоров"я, як її, так і їх спільної дитини. 
Таким чином, на зміст права власності не впливає місце проживання власника, місцезнаходження майна та місце його реєстрації.
А отже, зміна місця проживання та відсутність реєстрації у власності не позбавляє власника майна, а у даному випадку не позбавляє ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру і реалізації нею прав щодо володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, зокрема щодо укладення 19.12.2019 року договору купівлі-продажу із ОСОБА_3 .

Оскільки, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання частково недійсним та переведення прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 30 серпня 2006 року, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19 грудня 2019 року, оскільки позивачем не доведено його право на спірну квартиру та він не є стороною, як договору купівлі-продажу від 30 серпня 2006 року, так і договору купівлі-продажу від 19 грудня 2019 року. 

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко