КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 367/3381/15-ц	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10102/2021	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Карабаз Н.Ф.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.	 	
 
16 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Семенюк Т.А
Суддів -Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,
при секретарі - Максюк І.Г.,
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року в справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання рішення селищної ради та державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння, -
 
В С ТА Н О В И В :
 
У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах Держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з даним позовом до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання рішення селищної ради та державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння посилаючись в обґрунтування вимог на те, що  спірна земельна ділянка знаходиться за межами смт. Гостомель, Ірпінського району, Київської області у кварталі № 12 Київського лісництва та за оспорюваним рішенням селищної ради була передана у приватну власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд без її вилучення у постійного користувача КП «Святошинське лісопаркове господарство» з порушенням порядку зміни цільового призначення земель лісового фонду на землі для житлової забудови за межами населеного пункту. 
Зазначає, що земельна ділянка вибула з державної власності всупереч закону та волі Держави в особі уповноваженого на те органу, тому підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння на користь Держави. Крім того, указом Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» зокрема, відведена Гостомельською селищною радою земельна ділянка є територію національного природного парку «Голосіївський» та відноситься до земель природно-заповітного фонду,  державним органом, уповноваженим розпоряджатися такою земельною ділянкою є Кабінет Міністрів України. 
Вказує, що про зазначені порушення прокуратура довідалася в порядку нагляду за додержанням застосування закону в ході проведеної перевірки на підставі постанови прокурора від 16 травня 2014 року № 51.
У зв`язку із викладеним позивач просив визнати недійсними рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №217568, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номером 3210945900:01:101:0020, також просив витребувати зазначену земельну ділянку з володіння ОСОБА_1 на користь Держави в особі Кабінету Міністрів України.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , третя особа - КП «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання рішення селищної ради та державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виділення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм Земельного та Лісового кодексів України, тому позов є обґрунтованим, проте прокуратура звернулася до суду з пропуском строку позовної давності.
Не погоджуючись із рішенням суду, Перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин положення щодо строку позовної давності. 
Вважає, що судом першої інстанції проігноровано доводи прокурора, що відчуження об`єктів, які є власністю Українського народу та за законом не можуть перебувати у приватній власності, правопорушення є триваючим, оскільки законне право власності у приватних осіб на ці об`єкти не виникає в силу відсутності волі дійсного власника (народу України) на відчуження цих об`єктів з порушенням вимог Конституції та законів України.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обізнаність органів прокуратури щодо порушення законодавства, зазначених у даній справі, з огляду на пред`явлення прокурором міста Києва аналогічних 18 позовів до Гостомельської селищної ради у період 2011-2012 років оскільки, суд не з`ясував, якими конкретними доказами підтверджується та обставина, що прокурору стало відомо у 2010 році про порушення права саме Кабінету Міністрів України, а не Київської міської ради, у зв`язку з передачею у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 . 
Також вважає, що судом першої інстанції не враховано, що перший заступник прокурора Київської області звернувся з вказаним позовом на захист інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України, який з 08 квітня 2012 року від імені держави здійснює повноваження власника та розпорядника спірної ділянки, оскільки вона розташована на території земель лісогосподарського призначення, та одночасно, на території об`єкта природно-заповідного фонду України, що включений до Національного природного парку «Голосіївський», про що прокурору стало відомо лише під час проведеної перевірки на підставі постанови про проведення перевірки від 16 травня 2014 року, і саме з цієї дати повинен починатися відлік строку позовної давності. 
Прокурором також зазначено, що внаслідок постановлення рішення про відмову в задоволенні його позову, землі лісогосподарського призначення, безпідставно перейшли у власність фізичної особи для будівництва та обслуговування жилого будинку. Така діяльність призводить до фактичного знищення лісу, що, в свою чергу, порушує природні функції лісових екосистем та спричиняє екологічні катастрофи.
Постановою Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2018 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.
Постановою Верховного суду від 17 червня 2020 року касаційну скаргу прокуратури Київської області задоволено частково, постанову Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України залишено без задоволення, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
10 червня 2021 року ухвалою Київського апеляційного суду прийнято до провадження дану справу та призначено до розгляду.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.    
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що рішенням Гостомельської селищної ради Київської області №1298-50-V від 11 березня 2010 року затверджено ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 ; передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (а.с.10, т.1).
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217568, виданого на підставі рішення Гостомельської селищної ради № 1298-50-V від 11 березня 2010 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.8, т.1).
Відповідно до Указу Президента України «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» від 01 травня 2014 року змінено межі національного природного парку «Голосіївський» шляхом розширення його території на 6462,62 гектара за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.
Відповідно до вказаного Указу Кабінет Міністрів України зобов`язано забезпечити розроблення протягом 2015-2016 років проекту землеустрою з організації та встановлення меж території, що включається до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача (а.с.27, т.1).
У листі № 873 від 21 листопада 2014 року КП «Святошинське лісопаркове господарство» зазначило, що згідно статуту підприємства, зареєстрованого Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією 11 березня 2002 року, підприємство є правонаступником державного лісопаркового господарства, заснованого на комунальній власності та здійснює лісогосподарську діяльність на закріпленій території. З листа прокуратури м. Києва йому стало відомо, що протягом 2011-2012 років було пред`явлено 18 позовів на площу 2,7 га про скасування рішень Гостомельської селищної ради, державних актів та повернення земельних ділянок (а.с.22-23 т.1).
Згідно відповіді від 20 березня 2015 року Управління Держземагенства у м. Ірпені Київської області повідомило прокуратуру Київської області, що у зв`язку з відсутністю землевпорядної документації із зазначенням меж парку «Голосіївський», Управління не має можливості надати інформацію про входження земельних ділянок з вказаними у листі кадастровими номерами до меж парку «Голосіївський» (в тому числі, з кадастровим номером 3210945900:01:101:0020 згідно запиту від 04 березня 2015 року № 05/1-437) (а.с.16, 17 т. 1).
Відповідно до ст. 19 Земельний Кодекс України (ЗК України), землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України (тут та в подальшому в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико - культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).
За статтею 55 ЗК Українидо земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Відповідно до статей 56,57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.
Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.
При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.
Водночас у пункті 2 статті 5 Лісовий Кодекс України (ЛК України) передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.
Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинен визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.
Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.
Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (пункт 13 статті 46 ЛК України).
Поряд із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (частина друга статті 49 ЛК України) та включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (стаття 51 ЛК України).
Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.
Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної   Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
За статтею 13 ЗК Українидо повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями   державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України, тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно із частиною другою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
За статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.
Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно - правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.
У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.
Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій»дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК Українидо одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово - картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово - картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово - картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово - картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.
На момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово - картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі №18 Київського лісництва.
За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 08.10.2014 року спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 року №1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управляння зеленої зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га, вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України.
Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що прокурором доведено незаконність рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11.03.2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1500 га.
Отже, спірну земельну ділянку передано у власність ОСОБА_1 зпорушенням порядку зміни цільового призначення земель та без її вилучення із Державного лісового фонду України.
 Наявність порушень вимог закону при вибутті спірної землі з власності Держави було належним чином встановлено судом першої інстанції, дану обставину констатував й Верховний Суд у своїй постанові від 26 травня 2021 року.
Скасовуючи постанову Київського  апеляційного суду від 03 грудня 2020 року, Верховний Суд зазначив, що висновки  суду про те, що пред`явивши у травні 2015 року позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області та  ОСОБА_1 , перший заступник прокурора Київської області пропустив строк звернення до суду, встановлений статтею 257 ЦК України, є передчасними.
Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у цій справі звернув увагу на те, що з огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України 2004 року суд повинен був з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з зазначеним позовом. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, а саме Кабінету Міністрів України, право якого порушене, стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення.  При цьому Верховний Суд зіслався на аналогічну правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 08 червня 2016 року  у справі № 6-3029цс15. Ця правова позиція є незмінною.
Разом з тим, суд касаційної інстанції зазначив, що суди попередніх інстанцій не встановили початку перебігу позовної давності для Кабінету Міністрів України, а сторони не надали жодних доказів у розумінні статей 57 59 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) на підтвердження того, що Кабінету Міністрів України було відомо про порушення його права до моменту звернення прокурора з відповідним позовом до місцевого суду, тоді як згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Під час розгляду справи судом першої інстанції та апеляційним судом, з висновками яких погодився й суд касаційної інстанції, встановлено порушення прав Кабінету Міністрів України як розпорядника лісовими земельними ділянками, що перевищують площу 1 га. 
Перевіряючи рішення суду першої інстанції щодо пропуску строків позовної давності, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування строку позовної давності, виходячи з наступного.
Статтею 45 ЦПК України ( в редакції 2004 року що діяла на час звернення прокурора до суду із позовом)  передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також указує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. І лише в разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і набуває статусу позивача.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, провадження № 14-101 цс 18; від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц, провадження № 14-168 цс 18; від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц, провадження № 14-339 цс 18.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відмовляючи в позові за закінченням строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що у відповіді  КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 21 листопада 2014 року №873, зазначено, що з листа прокуратури м. Києва їм стало відомо, що протягом 2011-2012 року було пред`явлено 18 позовів на площу 2,7 га про скасування рішень Гостомельської селищної ради, державних актів та повернення земельних ділянок. Крім того, на адресу Гостомельської селищної ради прокурором м. Ірпеня прокуратурою Київської області неодноразово направлялися вимоги про надання належним чином завірених копій рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок  по вул. Київська і Щорса із наданням повного пакету документів, на підставі яких приймалися вказані рішення, а саме, 06 жовтня 2010 року №8802 вимога про надання матеріалів у зв`язку з проведенням прокуратурою м. Ірпеня перевірки оригіналів рішень Гостомельської селищної ради про надання у власність громадянам земельних ділянок в селищі Гостомель по вул. Київській та вул. Щорса , а також повного пакету документів, на підставі яких приймалися вказані рішення; 13 січня 2011 року за №312 у строк до 14 січня 2011 року на виконання термінового завдання прокуратури Київської області за зверненням народного депутата України   щодо законності надання радою земельних ділянок; 11 лютого 2011 року за №1425 у строк до 11 лютого 2011 року за зверненням народного депутата України; 04 липня 2011 року за №5081 у строк до 05 липня 2011 року на виконання завдання прокуратури Київської області; 05.11.2011 за № 77-8238 вих.11 у строк до 18.11.2011 прокурором м. Ірпеня прокуратури Київської області.
Проте, вказані документи не є належними доказами того, що прокурору було відомо з 2011 року про наявність рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність    ОСОБА_1  земельної ділянки площею 0,1500 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд , та про видачу  їй державного акту на право власності на спірну земельну ділянку.
В листі КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 21 листопада 2014 року №873  та зазначених запитах прокуратури  відсутні посилання на конкретні рішення, осіб, яких вони стосуються, та реквізити земельних ділянок.
Оспорюване рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1500 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в  АДРЕСА_1 , та виданий на ім`я ОСОБА_1 державний акт, не були предметом судового розгляду, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, лише в 2015 році прокурор звертався до суду із листами до начальника Держземагенства у м. Ірпінь (т. 1а.с. 15-16) та до генерального директора УДПЛВО «Укрдержліспроект» (т. 1 а.с. 30) щодо інформування прокуратури області, чи відносяться земельні ділянки, зокрема 3210945900:01:101:0020, до земель КП «Святошинське лісопаркове господарство».
Таким чином, вказані документи не дають підстави для висновку, що прокурору було відомо про оскаржуване рішення з 2012 року.
Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Прокурором пред`явлено позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України як належного розпорядника землі.
В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, коли стало відомо про оспорюване рішення Гостомельської селищної ради  Кабінету Міністрів України.
В позовній заяві прокурор зазначив, що прокуратура довідалася про допущені порушення лише  після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року №51.
Вказані обставини відповідачами не спростовані.
З позовом до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України прокурор звернувся в травні 2015 року.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про пропуск прокурором  строку позовної давності при зверненні до суду з вказаним позовом.
Крім того,  судом першої інстанції не було взято до уваги, що матеріальним позивачем є не прокурор, а Кабінет Міністрів України, тому необхідно було встановити,з якого моменту саме Кабінет Міністрів України довідався про порушення свого права.
Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, зазначала, що «строк позовної давності має відліковуватись не з моменту винесення органом державної влади розпоряджень, що порушують права позивача, а з моменту, коли дані про порушення були або об`єктивно могли бути виявлені»; «у органів виконавчої влади (до яких відносяться і Кабінет Міністрів України) відсутня законодавча можливість самостійного встановлення факту порушення інтересів держави, у зв`язку із чим вказане у позові порушення вимог законодавства і на даний час залишається не усунутим».
Таким чином, Кабінет Міністрів України в силу положень ст. 19 Конституції України та згідно з повноваженнями, передбаченими Земельним кодексом України, Законами України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державний контроль за використанням та охороною земель», не мав можливості та повноважень самостійно дізнатися про порушення Інтересів держави, які стали підставою для звернення до суду прокурора у цій справі, інакше, як з часу отримання позовної заяви прокуратури області, або з моменту поінформованості органом місцевого самоврядування законного власника земель - держави в особі Кабінету Міністрів України.
В матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо інформування органом місцевого самоврядування законного власника/розпорядника спірної землі про розпорядження нею та оформлення на неї права приватної власності за першим набувачем чи про припинення речового права лісогосподарської установи на постійне користування землями державного лісового фонду.
Як пояснив в судовому засіданні апеляційної інстанції представник Кабінету Міністрів України, про порушене право Кабінету Міністрів України стало відомо із позовної заяви першого заступника прокурора Київської області в інтересах Кабюінету Міністрів України, з моменту отримання копії даного позову. 
Аналогічних висновків щодо моменту обізнаності КМУ у справах з ідентичних правовідносин дійшов Верховного Суд у постановах від 09.10.2019 року у справах №367/3246/15, від 30.10.2019 року у справах №367/3240/15.
Таким чином, Кабінет Міністрів України дізнався про порушене право 27 травня 2015року (дата звернення прокурати із позовною заявою до суду першої інстанції).
Вказане також свідчить, що прокурором не було пропущено трирічний строк позовної давності.
Отже, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з 2010 року, що не відповідає положенням частини першій статті 261 ЦК України про початок перебігу строку позовної давності від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Крім того, враховуючиобґрунтованість доводів прокурора, враховує правові позиції, які висловлені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду  при розгляді аналогічних справ, а саме, в постановах:  від 18 листопада 2020 року справа № 367/3529/15-ц ; від  15 жовтня 2020 року справа № 367/3514/15-ц;  від 06 серпня 2020 року справа № 367/3828/15-ц.
Відповідачі рішення суду першої інстанції в частині висновків про законність та обґрунтованість позовних вимог не оскаржували.
Варто зазначити також, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) звернула увагу на те, що у спорах щодо земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. 
Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Враховуючи, що  ОСОБА_1  незаконно володіє спірною земельною ділянкою площею 0,1500 га, тому відповідно до приписів ст. 387 ЦК України вказану земельну ділянку необхідно витребувати із незаконного володіння останньоїна користь держави.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області - задовольнити.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номером 3210945900:01:101:0020.
Визнати недійсним державний Акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №217568, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номером 3210945900:01:101:0020.
Витребувати земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номером 3210945900:01:101:0020 з володіння ОСОБА_1 на користь Держави.
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови виготовлений 19 листопада 2021 року.

Головуючий  

Судді