П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 р. Категорія 106030000	м.Одеса	Справа № 420/6349/21	
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.
час і місце ухвалення: письмове провадження, 
м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, мотивуючи його тим, що наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.12.2018 № 606, був звільнений з військової служби та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.03.2019 № 70 був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 року у справі № 420/3787/20, зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити належну позивачу індексацію грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року включно. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 року у справі № 420/3787/20, відповідачем - позивачу була виплачена індексація грошового забезпечення, що підтверджується випискою по картковому рахунку “Ощадбанку” від 12.04.2021 року. Тобто, остаточний розрахунок з позивачем, відповідач провів не в день його звільнення 22.03.2019 року, а лише 12.04.2021 року.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 22.03.2019 року по 12.04.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не врахував, що КЗпП України на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях утворених відповідно до законів України, не поширюється. 
Також, третім пунктом своєї апеляційної скарги апелянт просив суд замінити відповідача по справі № 420/6349/21 на військову частину НОМЕР_2 . Разом з тим, обґрунтування заміни відповідача апелянт в апеляційній скарзі не наводить. З огляду на викладене у задоволенні вказаного клопотання відмовлено. 
На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
30.12.2018 року наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 606, позивач був звільнений з військової служби та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.03.2019 № 70 був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 року у справі № 420/3787/20, позовну заяву ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування індексації грошового забезпечення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 встановити ОСОБА_1 місяць обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) з січня 2016 року по лютий 2018 року, лише січень 2008 року. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з січня 2016 року по лютий 2018 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити належну ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року включно, вважаючи місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) лише січень 2008 року. В решті позовних вимог відмовлено.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/3787/20, ОСОБА_1 12.04.2021 року нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.
Позивач вважає, що в даному випадку мав місце факт порушення відповідачем прав та інтересів позивача в частині несвоєчасного отримання належних до виплати позивачу грошових сум при звільненні. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що враховуючи, що ОСОБА_1 не виплачена належна йому сума індексації в день звільнення, вимога позивача про зобов`язання   ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є такою, що належить до задоволення, проте, оскільки позивач звільнений з військової служби з 22.03.2019 року, то й період за який має бути нарахований та виплачений середній заробіток становить з 22.03.2019 року по 12.04.2021 року, а не з 23.02.2019 року по 12.04.2021 року, як зазначає позивач у прохальній частині позову.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду частково погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Статтею 19 Конституції України  визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно з ч.   1   статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
При цьому пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
У свою чергу, спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України   затверджено постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.
Вказані нормативно-правові акти не визначають підстави та порядок відшкодування військовослужбовцям за затримку виплати належних сум грошового забезпечення, у зв`язку із чим в таких випадках мають застосовуватися норми трудового законодавства.
У постанові Верховного Суду по справі №825/598/17 від 31.10.2019 року вказано, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про можливість застосування норм статті  116  та  117 Кодексу законів про працю України  як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби. 
Отже, враховуючи вище викладене, доводи апелянта щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.
Крім того, у постанові по справі №6-113цс16 від 27.04.2016 року Верховний Суд України зазначив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі  статті 117 Кодексу законів про працю України  стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. 
Відповідно до ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 у справі №810/451/17 та у постанові від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17.
Закріплені у статтях  116,  117 КЗпП України  норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Як зазначалось раніше, позивача 22.03.2019 року було звільнено з військової служби та проведено з ним розрахунок при звільненні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_1 не виплачена належна йому сума індексації в день звільнення, вимога позивача про зобов`язання   ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є такою, що належить до задоволення, проте, оскільки позивач звільнений з військової служби з 22.03.2019 року, то й період за який має бути нарахований та виплачений середній заробіток становить з 22.03.2019 року по 12.04.2021 року, а не з 23.02.2019 року по 12.04.2021 року, як зазначає позивач у прохальній частині позову.
При цьому, нарахування та виплата на   користь позивача   середнього   заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні має бути здійснена ВЧ НОМЕР_1 , яка з 01.11.2017 року не перебуває на фінансовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_2 та протиправність бездіяльності якої щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з січня 2016 року по лютий 2018 року встановлена рішення суду у справі № 420/3787/20.
Статтею 77 КАС України, встановлено, що    кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Крім того в рішенні №  37801/97 від 1 липня 2003 р. по справі "Суомінен проти Фінляндії" Європейський суд вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.  Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення.
Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідачем суду не надано.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають частковому задоволенню. 
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року по справі № 420/6349/21, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

      суддя-доповідач 	 	Семенюк Г.В.	
      судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.