Ухвала
 
27 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 169/149/21
провадження № 61-17258ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури.
 
В обґрунтування позову зазначав, що 02 грудня 2016 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань внесені відомості з правовою кваліфікацією за частиною першою статті 286 КК України по факту дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка мала місце 01 грудня 2016 року за його участі та за участі ОСОБА_2 
 
29 червня 2017 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України.
 
Вироком Любомльського районного суду Волинської області від 09 листопада 2018 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, його визнано невинуватим за недоведеністю в його діях складу злочину та виправдано.
 
Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року залишено без змін.
 
Оскільки, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом він зазнав моральної шкоди, а також змушений був витрачати кошти на поїздки до судів апеляційної та касаційної інстанцій у зв`язку з оскарженням прокурором виправдувального вироку місцевого суду, просив стягнути за рахунок Державного бюджету України на свою користь 182 807,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 493,32 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди.
 
Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 130 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та              493, 32 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди.
 
У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суди, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходили з того, що останній незаконно перебував під слідством та судом з 29 червня 2017 року (день повідомлення про підозру) по 18 квітня 2019 року (дата набрання виправдувальним вироком суду законної сили), що у підрахунку складає 21 місяць 20 днів. Тому, враховуючи період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим, ніж 130 000 грн. Суди вважали доведеним розмір майнової шкоди 493,32 грн, яка полягає у понесених позивачем витрат на поїздки до судів апеляційної та касаційної інстанцій, у зв`язку з оскарженням прокурора виправдувального вироку місцевого суду.
 
20 жовтня 2021 року Державна казначейська служба України звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури,у загальному розмірі 130 493,32 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу та винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та   має для нього виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній     скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній      справі.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                             v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті                         19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394                    ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик