КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 369/8875/19                                                   Головуючий 1 інстанція - Дубас Т.В..
Провадження № 22-ц/824/12501/2021                        Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.

П О С Т А Н О В А
іменем   України
 
09 грудня 2021 року                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді:               Суханової Є.М.,
суддів:                                     Олійника В.І., Сушко Л.П.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішеннядержавного виконавця, заінтересовані особи:  ОСОБА_2 , Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), -
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2019 року   ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на рішення державного виконавця. 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 18.09.2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано виконавчий лист по справі №369/8245/13-ц, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх доходів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 29.08.2013 року. 
11.09.2014 року державним виконавцем відділу ДВС Солом`янського управління юстиції було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №44687016. 06.04.2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. 27.02.2018 року старшим державним виконавцем Солом`янського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Кисельовою В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №44687016 на підставі п.7 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». 
Вважає, що постанова про закриття виконавчого провадження винесена з порушенням законодавства та підлягає скасуванню, оскільки у разі наявності заборгованості із стягнення відповідних платежів, виконавче провадження не підлягає закінченню. 
Заявник вказала, що у  ОСОБА_2 наявна непогашена заборгованість по сплаті аліментів в рамках виконавчого провадження №44687016, а тому просила суд скасувати постанову, винесену 27.02.2018 року старшим державним виконавцем Солом`янського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Кисельовою В.В. про закінчення виконавчого провадження №44687016; зобов`язати Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відновити виконавче провадження №44687016. 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2021 року відмовлено у задоволенні скарги.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції     ОСОБА_1 а подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити скаргу на рішення державного виконавця.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначила, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відсутність у боржника заборгованості по сплаті аліментів. Суд зробив такі висновки за відсутності матеріалів виконавчого провадження. Також зазначила, що суд не врахував, що боржником не надано доказів сплати аліментів. Суд не надав оцінки доводам стягувача щодо неможливості отримати довідку про розмір заборгованості по сплаті аліментів.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відмовляючи у задоволенні скарги  ОСОБА_1 суд виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених нею вимог.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.
У вказаній постанові державним виконавцем не було зазначено відмітки, що аліменВідповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч.5 ст.124 Конституції України).
З огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень,  судові рішення є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
У відповідності до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження).
Частиною 3 ст.12 вказаного Закону визначено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Порядок виконання рішень судів про стягнення аліментів визначений ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем в порядку, встановленому СК України.
Згідно з ч.4 ст.194 СК України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.
Пункту 7 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів.
Відповідно до п.п.9, 10 розділу XVI Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 №512/5 виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що суму аліментів стягнено в повному обсязі. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.
У разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному Законом.
Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
 
Судом встановлено, що 18.09.2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області був виданий виконавчий лист по справі №369/8245/13-ц, за яким стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх доходів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 29.08.2013 року.
11.09.2014  року на підставі виконавчого листа №369/8245/13-ц від 18.09.2013 року державним виконавцем відділу ДВС Солом`янського управління юстиції було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №44687016.
27.02.2018року старшим державним виконавцем Солом`янського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Кисельовою В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №44687016 на підставі п.7 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із закінченням передбаченого законом строку для даного виду стягнення.
Вказана постанова не містить відмтки державного виконавця про наявність заборгованості по сплаті аліментів.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною позивача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.
Жодних доводів на спростування зазначених у скарзі обставин справи та висновків суду у розпорядження суду як першої так і апеляційної інстанції заявником надано не було.
 
У матеріалах справи відсутні будь-які докази про наявність заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів, як протягом періоду стягнення, так і на момент прийняття оскаржуваної постанови про закриття виконавчого провадження.
 
Доводи стягувача на підтвердження наявності у боржника заборгованості по сплаті аліментів в рамках виконавчого провадження №44687016 грнутються лише на припущеннях, що не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.
Разом з тим із матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 ,ознайомлювався із матеріалами виконавчого провадження 08.07.2019 року, проте копій вказаного провадження до суду скаржник не надала. Також не надала доказів звернення до державного виконавця із заявою про надання довідки по заборгованості по аліментам за вказаним виконавчим провадженням. А тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів оцінює критично та не бере до уваги.
 
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі, оскільки заявник не довела обставин на які посилається у скарзі як на підставу для задоволення її вимог, а доказування не може грунтуватися лише на припущеннях.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. 
 
Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст  постанови виготовлено  09.12.2021року.
 
Головуючий:                                                  Є.М. Суханова
 
Судді:                                                               В.І. Олійник
 
                                                                          Л.П. Сушко