П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
20 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3986/21	
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) (м.Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) (м.Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) (м.Одеса) (далі ВЧ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо не нарахування та не виплати йому індексації грошового забезпечення з січня 2008 року по квітень 2018 року від базового місяця січень 2008 року; зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити вказану індексацію грошового забезпечення з січня 2008 року по квітень 2018 року від базового місяця січень 2008 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що отримавши відповідно завірені копії своїх особистих карток грошового забезпечення за весь період проходження військової служби, ним було з`ясовано, що ВЧ у неповному обсязі розрахувалася з ним по грошовому забезпеченню, а саме по індексації грошового забезпечення за період з січня 2008 року по квітень 2018 року. Позивач вважає, що у період з січня 2008 року відповідачем, в порушення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (зі змінами та доповненнями), не проводилось взагалі або проводилось частково нарахування та виплата йому індексації грошового забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з січня 2008 року по квітень 2018 року; зобов`язав ВЧ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з січня 2008 року по квітень 2018 року. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ВЧ подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову повністю.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з січня 2008 року по квітень 2018 року проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (м.Одеса).
Наказом начальника Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України від 17.04.2018 року № 82 було виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення позивача, звільненого відповідно до пункту «а» частини 6 з урахуванням підпункту «ї» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командувача Національної гвардії України від 06.04.2018 року №44 о/с у запас Збройних Сил України (у зв`язку із закінченням строку контракту) 17.04.2018 року, та направлено на військовий облік до Балтського РВК Одеської області.
ОСОБА_1 у позові посилався на те, що відповідно до отриманої інформації в період проходження військової служби у ВЧ з січня 2008 року по квітень 2018 року йому не проводилось взагалі або проводилось частково нарахування та виплата індексації грошового забезпечення, що підтверджується наданими картками особових рахунків грошового забезпечення за весь період проходження військової служби.
Обґрунтовуючи заперечення проти позову ВЧ зазначала, що до грудня 2015 року індексація грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України виплачувалася відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, а її розмір визначався індивідуально і залежав від місяця останнього збільшення доходу військовослужбовця. З 1 січня 2016 року військовослужбовцям було збільшено розмір грошового забезпечення шляхом збільшення розміру щомісячного преміювання, індексація грошового забезпечення у 2016, 2017 роках та протягом двох місяців 2018 року не здійснювалася, а з 1 березня 2018 року набула чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою передбачалося з 1 березня 2018 року збільшення розмірів посадових окладів для військовослужбовців Національної гвардії України, тобто право на отримання індексації грошового забезпечення у військовослужбовців виникло у грудні 2018 року.
Відмова у проведенні індексації грошового забезпечення належним чином і стала підставою для звернення з даним позовом до суду.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Також суд зазачив, що бездіяльність ВЧ щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з січня 2008 року по квітень 2018 року є протиправною.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи, а саме прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.
Відповідно до ч.2  ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною 3 ст.9 Закону №2011-XII визначено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Статтею 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Частиною 2 ст.5 Закону №1282-XII визначено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України .
Частина 6 ст.5 Закону №1282-XII передбачає, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Відповідно до пункту 1-1 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого Постановою КМУ від від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Згідно з пунктом 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
На підставі аналізу наведених положень законодавства колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач, зокрема, посилався на обмеженість фінансового ресурсу, виділеного на виплату грошового забезпечення, тому індексація грошового забезпечення у 2016-2017 роках не проводилась.
Разом з тим, відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08 листопада 2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, відповідач, відмовляючи позивачу у виплаті йому індексації грошового забезпечення, діяв неправомірно, не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивач з січня 2008 року по 09 серпня 2012 року не проходив службу в складі відповідача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки справа містить витяг з послужного списку позивача, з якого вбачається, що в період з 26 січня 2008 року по 10 серпня 2012 року позивач проходив службу в 49 полку охорони громадського порядку саме Південного територіального командування ВВ МВС України м.Одеси (попередник Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) (м.Одеса)).
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) (м. Одеса) - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.