Справа № 299/2571/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        04 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Ужгороді цивільну справу № 299/2571/21 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Виноградівського районного суду від 6 липня 2021 року, повний текст якого складено 6 липня 2021 року, головуюча суддя Рішко Г.І., -

встановив:

АТ КБ «ПриватБанк» заявою від 06.05.2021, що надійшла до Виноградівського районного суду 27.05.2021, звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи таким.
20.04.2011 ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг і на підставі підписаної цього дня заяви отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому був збільшений до 3600,00 грн. Сторони за правилами договору приєднання уклали кредитний договір, умови якого зафіксовані в Умовах і Правилах надання банківських послуг, які є складовою кредитного договору і з якими відповідачка була ознайомлена, що підтверджується її підписом в анкеті-заяві. Підписання цих Умов і Правил позичальником не вимагається.
Відповідачка отримала кредитні кошти, користувалася картковим рахунком, що підтверджує наявність кредитних правовідносин між сторонами. Погашення заборгованості за кредитним договором позичальник повинен був здійснювати шляхом щомісячних платежів у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу.
Відповідно до п. 2.1.1.2.12. договору, з 01.03.2019 в разі порушення зобов`язань із повернення кредиту, сплати процентів, неустойки, інших зобов`язань, починаючи зі 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта він зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість за кредитом, а також проценти, які згідно зі ст. 625 ч. 2 ЦК України встановлюються у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна Gold».
Згідно з п.п. 2.1.1.12.7.2., 2.1.1.12.6., 2.1.1.12.6.1. та іншими умовами договору, в разі непогашення боргових зобов`язань клієнт сплачує відсоткову ставку в розмірі зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, з розрахунку 360 календарних днів на рік та пеню, яка діє на дату нарахування.
У силу положень ст. 1050 ч. 2 ЦПК України, п. 2.1.1.12.11. договору, в разі невиконання боржником своїх зобов`язань за договором банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту та сплати всього належного за договором, включно з підвищеними процентами та неустойкою.
Банк свої зобов`язання за договором виконав, надав кредитні кошти, а відповідачка свої порушила і спричинила виникнення боргу, який станом на 29.04.2021 склав 11644,61 грн, із яких заборгованість: за простроченим кредитом – 3507,82 грн, за простроченими відсотками – 7973,83 грн, а також пеня в сумі 162,96 грн.
Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов`язань, на передбачене договором і нормами ЦК України право банку вимагати дострокового повернення заборгованого, а також враховуючи, що кредитор має право вимагати від боржника повернення не лише повної суми заборгованості, а і її частини, банк просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором від 20.04.2011 у розмірі 11581,65 грн, яка складається із заборгованості: за кредитом 3507,82 грн, за відсотками 7973,83 грн, за пенею 100,00 грн та просив покласти на відповідачку судові витрати.

Рішенням Виноградівського районного суду від 06.07.2021 позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму основного боргу за кредитним договором від 20.04.2011 без номера у розмірі 3507,82 грн, у задоволенні інших вимог позову відмовлено, стягнуто з відповідачки на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 687,53 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не були виконані передбачені законом правила укладення кредитного договору, у справі немає доказів погодження сторонами умов щодо сплати відсотків і неустойки, доказів обізнаності відповідачки саме з доданими до позовної заяви умовами і правилами надання банківських послуг, надані позивачем витяги з указаних умов і правил і тарифів банку не підписані відповідачкою, тому на користь банку можуть бути стягнуті лише фактично отримані від нього відповідачкою кошти.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване в частині відмови в стягненні з відповідачки відсотків за кредитним договором. Доводи скарги зводяться до такого.
Висновок суду про те, що сторони не уклали в належній формі кредитний договір, суперечить обставинам справи та наявним у ній доказам, оскільки відповідачка підписала як Анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, так і Довідку про умови кредитування. Тому сторони узгодили істотні умови кредитного договору, зокрема, умови про сплату відсотків, позичальник був обізнаний з умовами надання банківських послуг і кредитування.
Банк надав суду належний розрахунок заборгованості, банківську виписку та інші докази, якими підтверджуються доводи позову, розміри і зміни кредитного ліміту, рух коштів за кредитним договором тощо. Суд не перевірив розрахунок заборгованості, не дав оцінки наданим позивачем доказам, неправильно та неповно встановив обставини справи, зокрема, не врахував, що відсотки були визначені на рівні 2,5% на місяць (30% річних), за якими й була розрахована заборгованість.
Не давши оцінку довідці про умови кредитування як доказу, суд не навів і мотивів відхилення цього доказу, який має ключове значення в справі.
Відповідно до закону користування кредитними коштами є платним і якщо розмір процентів не встановлений договором, то такий визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ч. 1 ЦК України), а відповідно до ст. 1069 ч. 3 ЦК України, розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлено договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України.
Отже, суд не мав підстав відмовляти у вимозі про стягнення з відповідачки відсотків за кредитним договором, які відповідають як природі платності кредитних відносин, так і умовам договору.
Сторона просить скасувати рішення суду в оскарженій частині та задовольнити позов повністю, рішення суду в іншій частині просить залишити без змін.

Відповідачка ОСОБА_1 рішення суду не оскаржує, відзиву на апеляцію позивача не подавала.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, водночас не зв`язаний цими доводами і вимогами, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов`язань та у відповідній частині законодавством про захист прав споживачів у редакції, що була чинною на час їх виникнення. Враховуючи положення, зокрема, ст. 42 Конституції України, ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10 ч. 1, ст. 12 ч. 3, ст. 13 ч. 1, ст. 263 ч.ч. 1, 5, ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України та беручи до уваги, що позов пред`являвся з підстав, які згідно з позицією позивача надавали йому право нарахувати та вимагати стягнення боргу за кредитом, відсотками та неустойки і обґрунтовувався відповідним чином, наявність у позивача відповідної правової підстави для нарахування зазначених платежів і для стягнення коштів, правильність застосування норм матеріального права підлягають перевірці судом під час розв`язання спору безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення або інші доводи.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

20.04.2011 ОСОБА_1 заповнила у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 18). Анкета-заява містить ідентифікуючі дані ОСОБА_1 і, зокрема, таку інформацію:
у розділі «Виявляю бажання оформити на своє ім`я» відмітка про вид платіжної картки відсутня;
у полі: «Бажаний кредитний ліміт за платіжною картою кредитка «Універсальна»/«Gold»» запис про кредитний ліміт відсутній;
у полях «Клієнт», «Дата», «Підпис» запис «20.04.2011» і рукописний підпис ОСОБА_1 .

В Анкеті-заяві зазначено, що «…ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку… становить… договір про надання банківських послуг. Я ознайомився(-лась) і згоден(-на) з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді».
Анкета-заява не містить інформації про умови кредитування.
Анкету-заяву підписано працівником банку 20.04.2011.

20.04.2011 ОСОБА_1 підписала також Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (текст довідки російською), яка містить, зокрема, такі умови:
тип кредитної лінії – відновлювальна;
пільговий період (нарахування процентів здійснюється за ставкою 0,01% річних) – до 55 днів (пільгова ставка діє при умові погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості);
базова відсоткова ставка – 2,5% на місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році);
розмір щомісячних платежів – 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості;
строк внесення щомісячних платежів – до 25-го числа місяця, наступного за звітним;
пеня за несвоєчасне погашення заборгованості – ПЕНЯ = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка за договором)/30 – нараховується за кожен день прострочення кредиту;
пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30,00 грн на місяць, нараховується 1 раз на місяць, за наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму 50,00 грн і більше;
штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів – 500,00 грн + 5% від суми позову із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій;
відсоткова ставка (на місяць) на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування – 3,75%;
визначені розміри комісій за зняття готівки в банкоматах та коштів з рахунку та інші комісії;
у довідці міститься текст: «З фінансовими умовами надання платіжної картки «Кредитка «Універсальна 55 днів пільгового періоду»» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений(а)» (а.с. 19).

Умовами і Правилами надання банківських послуг (Умови і Правила), затвердженими 06.03.2010, витяг із яких додано до позовної заяви (а.с. 20-44), установлено, зокрема, що:
Умови і Правила надання банківських послуг є договором, яким банк публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримати банківські послуги (Преамбула Умов і Правил);
клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за користування ним …, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (п. 1.1.2.5.);
строки і порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт) за кредитними картами із встановленим мінімальним обов`язковим платежем, розмір мінімального обов`язкового платежу, який є розміром боргових зобов`язань клієнта, що підлягають сплаті протягом строку дії карти, розмір і порядок розрахунку щомісячного платежу наведені у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування (Памятке клиента/Справке об условиях кредитования), яка є невід`ємною частиною договору, і в пункті 2.1.1.12.4. (п. 2.1.1.12.4.);
нарахування відповідних платежів, застосування санкцій пов`язуються з умовами, зазначеними у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування, також пунктами 1.1.1.50., 2.1.1.12.6.2. та іншими положеннями Умов і Правил;
при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань… більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн… + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих прострочених процентів і комісій (п.п. 1.1.5.20., 2.1.1.7.6.);
в разі непогашення суми простроченого кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії), овердрафту чи його частини понад 210 днів увесь кредит (овердрафт) вважається простроченим і нарахування з дати переводу кредиту (овердрафту) в статус прострочених боргових зобов`язань провадяться згідно пп. 2.1.1.12.6.1., на залишок простроченої заборгованості позичальник сплачує пеню в розмірі, вказаному в пп. 2.1.1.12.6.1. цих Умов; при цьому, винагорода проценти за користування кредитом не сплачуються (п. 2.1.1.12.6.4.);
згідно зі ст. 212 ЦКУ, в разі наявності простроченого кредиту (овердрафту) – строком повернення кредиту (овердрафту) у повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості, строк повернення овердрафту в повному обсязі – протягом 30 днів з моменту виникнення овердрафту) (п. 2.1.1.12.4);
для надання послуг банк видає клієнту карту, її вид визначено у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування та заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг; датою укладання договору є дата отримання клієнтом карти, вказана у заяві (п. 2.1.1.2.1.);
карта діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовому боці карти включно (п. 2.1.1.2.11);
договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання; якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк (п. 1.1.7.12.);
строк позовної давності стосовно вимог банку із повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, витрат банку складає 50 років (п. 1.1.7.31.).

Розрахунок заборгованості позивач склав за договором б/н від 20.04.2011, де визначив борг відповідачки станом на 29.04.2021 у розмірі 11644,61 грн, із яких заборгованість: за простроченим кредитом – 3507,82 грн, за простроченими відсотками – 7973,83 грн, а також пеня в сумі 162,96 грн, з якої до стягнення пред`явив 100,00 грн (а.с. 7-11). При цьому, розрахунок заборгованості складається з двох частин:
розрахунок станом на 31.10.2020 за період з 07.04.2011 по 31.10.2020, де борг за кредитом – 3507,82 грн, за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість – 309239,29 грн, пеня – 3492,16 грн (а.с. 7-10);
розрахунок станом на 29.04.2021 за період з 01.11.2020 по 29.04.2021, де борг за простроченим кредитом – 3507,82 грн, за простроченими відсотками – 7973,83 грн, пеня – 162,96 грн (разом – 11644,61 грн), а також зафіксовані 304594,66 грн як сплату на погашення заборгованості за пенею (а.с. 11).

Суду першої інстанції позивач також надав:
довідки АТ КБ «ПриватБанк» без дати їх складання, вихідної реєстрації та підпису уповноваженої на складання довідок особи (які не є належними в розумінні ст.ст. 77-80, 95 ЦПК України доказами щодо відповідних обставин) про те, що:
між банком і ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір без номера і без дати, за яким 07.04.2011 була відкрита кредитна картка № НОМЕР_1  з терміном дії «04/15», 03.06.2014 – кредитна картка № НОМЕР_2  з терміном дії «03/18 (а.с. 17);
за кредитним договором без дати і номера мали місце:
старт карткового рахунку 07.04.2011 (інформація НОМЕР_1 );
встановлення/зміна кредитного ліміту: 20.04.2011 – 1000,00 грн, 29.05.2011 – 1200,00 грн, 13.01.2013 – 2000,00 грн, 19.08.2013 та 20.08.2013 – 3600,00 грн, 17.01.2020 – 0,00 грн (а.с. 16);
банківську виписку за договором без номера і дати з даними за період з 20.04.2011 по 01.11.2020, якою фактичний оборот коштів зафіксований:
за карткою № НОМЕР_1 з 20.04.2011 по 13.04.2014, при цьому, за цією карткою остання операція поповнення коштів шляхом переказу з іншої картки була зафіксована 05.04.2014 у сумі 1000,00 грн;
за карткою № НОМЕР_2 оборот розпочинається з 16.06.2014, де останнє за часом поповнення рахунку готівкою зафіксоване 11.10.2016 у сумі 500,00 грн, а 01.11.2020 зафіксоване скасування штрафів за минулі періоди в сумі 304594,66 грн, після чого встановлений залишок заборгованості в сумі 11644,61 грн;
у період з 29.04.2015 по 07.02.2016 (285 днів) ОСОБА_1 не вносила коштів на погашення заборгованості перед банком: внесення коштів на рахунок шляхом автоматичного погашення заборгованості за договором мали місце, відповідно, 28.04.2015 у сумі 30,00 грн шляхом переказу з іншої картки та 08.02.2016 у сумі 998,00 грн шляхом поповнення рахунку готівкою через термінал, у зазначений період мали місце нарахування і списання банком коштів з карткового рахунку на погашення відсотків, штрафних санкцій, обліковувався від`ємний залишок після операцій;
у банківській виписці 17.01.2020 зафіксоване також встановлення кредитного ліміту в розмірі 0,00 грн на картку № НОМЕР_3 , яка не зазначена у вищевказаній довідці банку (а.с. 12-15).

У розрахунку заборгованості відображено нарахування відсотків за кредитом у періоди:
з 07.04.2011 по 29.08.2014 – за ставкою 30,0% річних;
з 01.09.2014 по 31.03.2015 – за ставкою 34,8% річних;
з 01.04.2015 по 21.03.2020 – за ставкою 43,2% річних;
з 29.09.2020 по 29.04.2021 відсотки не нараховувалися.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» було передбачено також нарахування відсотків за ставкою 3,75% на місяць (45,0% річних) на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування. Однак, як випливає з розрахунку заборгованості, відсоткова ставка за простроченими платежами дорівнювала базовій ставці (відповідно, 30,0%, 34,38% і 43,2% річних), а за ставкою 45,0% річних відсотки не нараховувалися.

Крім того, даними розрахунку та банківської виписки зафіксовані такі обставини.

Станом на 29.08.2014 (останній за часом день нарахування відсотків, узгоджених 20.04.2011 під час укладення кредитного договору) у визначені:
поточна заборгованість за сумою кредиту – 3398,64 грн, прострочена заборгованість за кредитом – 109,18 грн, разом – 3507,82 грн, що не перевищувало встановлений на цей час кредитний ліміт у 3600,00 грн;
загальний залишок заборгованості:
за відсотками – 571,74 грн,
за пенею (накопичувальним підсумком) – 100,00 грн;
у період з 01.09.2014 по 29.04.2021 відповідачка сплатила на погашення заборгованості перед банком загалом 4349,84 грн.

Даті зарахування коштів на погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором (08.02.2016) після вказаної вище тривалої перерви в усякому разі передували 210 днів безперервного прострочення сплати заборгованості за кредитним договором, тобто, починаючи з 13.07.2015, хоча таке безперервне прострочення тривало і до цієї дати. За умовами договору 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості є строком повернення простроченого кредиту у повному обсязі, при цьому, на залишок простроченої заборгованості нараховується пеня, а проценти за користування кредитом не нараховуються і не сплачуються.

В силу положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України, пунктів 1.1.5.21., 2.1.1.12.4., 2.1.1.12.6.4. та інших положень договору строк зобов`язання змінився, 211-й день з моменту виникнення простроченої заборгованості, відповідно, строк виконання зобов`язання настав 25.11.2015, зобов`язання підлягало достроковому виконанню боржником.

На 30.11.2015 (найближчу до 25.11.2015 дату) зафіксована розрахунком заборгованість позичальника за сумою кредиту становила 3507,82 грн (поточна заборгованість 3398,64 грн і прострочена заборгованість 109,18 грн), за відсотками, які починаючи з 01.09.2014 нараховувалися за ставкою 34,8% річних, а з 01.04.2014 – за ставкою 43,2% річних, 5804,94 грн, при цьому, доказів узгодження з позичальником таких відсоткових ставок у справі немає, заборгованість за пенею накопичувальним підсумком була зафіксована на рівні 870,00 грн.

Інші дані щодо руху коштів та платіжної (кредитної) картки (карток) позивачем не надавалися.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів, інших правочинів та інших юридичних фактів (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п.п. 1, 4 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч. 1 ЦК України). Користування чужими коштами зазвичай є платним, сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054, 1056-1 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події; якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою – п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 610, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки повинні належно виконуватися; позичальник зобов`язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати (за відповідних умов – достроково) виконання порушеного зобов`язання; особа здійснює свої права та виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і повинна діяти, в т.ч., вчиняючи правочин, добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки.

Поряд із цим, за змістом положень Конституції України, ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ) щодо укладання договору про споживчий кредит:
держава захищає права споживачів (ст. 42 Конституції України, ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону № 1023-ХІІ);
договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 626 ч. 1, ст. 627 ЦК України);
зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 628 ч. 1, ст. 634 ч. 1 ЦК України);
договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; проценти за кредитним договором, а також забезпечення зобов`язань за кредитними договором, зокрема, штрафом, пенею, які одночасно є видами цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язань, є істотними умовами кредитного договору, що випливають із його предмету, правової природи й суті відповідних правовідносин; недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, за загальним правилом, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення; споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі (ст.ст. 546, 548, 549, 550, ст. 638 ч. 1, ст. 1054 ЦК України, ст. 11 ч. 4 абз. 2, 3 Закону № 1023-XII));
кредитний договір укладається в письмовій формі, його зміст може бути зафіксований як в одному, так і в кількох документах, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий позичальнику (споживачеві), покладається на кредитодавця (ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 639 ч.ч. 1, 2, ст. 1054, ст. 1055 ч. 1 ЦК України, ст. 11 ч. 1, ч. 4 абз. 1 Закону № 1023-XII);
кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин), визнання його судом недійсним не вимагається (ст. 215 ч. 2, ст. 218 ч. 1, ст. 1055 ч. 2 ЦК України).

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч. 3 ЦПК України); кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч.ч. 2, 3, ст. 13 ч. 1, ст.ст. 76-81 ЦПК України).

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Виходячи з сукупності наявних у справі доказів і матеріалів слід дійти висновку про укладення сторонами кредитного договору 20.04.2011, коли ними були в письмовій формі узгоджені окремі істотні умови кредитування, за винятком власне суми кредиту, позаяк доказів визначення в підписаних сторонами документах кредитного ліміту немає, проте, такий ліміт був установлений цього дня банком, що підтверджується банківською випискою.

Умови і Правила визначають загальні умови, на яких будь-яка особа може укласти кредитний договір за правилами договору приєднання, тоді як у Пам`ятці клієнта (Довідці про умови кредитування) поряд зі змістом Анкети-заяви визначаються індивідуальні умови кредитування конкретного позичальника, що можуть відрізнятися від загальних умов. Саме індивідуальні умови кредитування передбачають суму кредиту, відсоткову ставку за кредитом, комісії, умови відповідальності за порушення зобов`язань тощо. Зазначене узгоджується зі змістом, зокрема, п.п. 1.1.1.33., 1.1.3.2.8., 1.1.6.1.-1.1.6.2.2. Умов і Правил, за яким позичальник може приєднатися до Умов і Правил не в повному обсязі, пропонувати зміни до них, про зміни у в умовах кредитування банк повідомляє клієнта і в разі, якщо одностороння зміна цих умов неможлива, передбачається підписання необхідних документів у банку, та узгоджується із нормами закону щодо дотримання прав сторін договору і фіксації його умов.

Таким чином, у справі є докази, що підтверджують узгодження сторонами умов кредитування лише станом на 20.04.2011, саме на цих умовах відповідачці була встановлена базова відсоткова ставка 2,5% на місяць (30,0% річних), був цього дня встановлений у гривні кредитний ліміт у розмірі 1000,00 грн, а також враховуючи видачу 07.04.2011 кредитної картки № НОМЕР_1 , строк дії якої та фактичного її використання відповідачкою лише з 20.04.2011 підтверджується даними банківської виписки, був первісно встановлений строк кредитування по 30.04.2015. Після спливу цього строку дія кредитного договору продовжувалася зважаючи на видачу у межах відповідного строку відповідачці та використання нею в обороті з розрахунками за договором іншої кредитної картки.

Доказів узгодження в порядку, передбаченому Умовами і Правилами (шляхом оформлення Пам`ятки клієнта, Довідки про умови кредитування чи будь-якого іншого документа з індивідуальними умовами кредитування) інших умов кредитування, в тому числі, щодо умов користування коштами, плати за кредит (відсоткової ставки та порядку її нарахування), комісій, відповідальності за порушення зобов`язань, використання, видачі кредитної картки після 29.08.2014 (останнього дня нарахування відсотків за ставкою 30,0% річних) і/або після 30.04.2015 (останнього дня первісно встановленого строку кредитування) у справі немає.

Із урахуванням наведеного, відповідачка повинна була ясно, у передбаченій законом, у даному випадку – письмовій формі здійснити своє волевиявлення як щодо укладання, так і щодо продовження дії кредитного договору з індивідуальними умовами кредитування, зміни таких умов шляхом підписання відповідного документа (документів, за потреби – відповідних положень Умов і Правил), у якому (яких) такі умови зафіксовані (вищенаведені норми закону та ст. 203 ч.ч. 3, 4, ст. 205 ЦК України). Дотримання належної форми і порядку укладання, продовження дії договору, зміни умов кредитування є обов`язком саме кредитора – сторони, яка запропонувала укласти договір невизначеному колу осіб, розробила його умови (ст. 634, ст. 641 ч. 1 ЦК України). Ці вимоги закону не були виконані повною мірою, а саме, щодо умов, які не були включені до Анкети-заяви та Довідки про умови кредитування, у справі немає жодного підписаного відповідачкою документа, який би доводив факт узгодження з нею інших, окрім як указаних вище, конкретних індивідуальних умов кредитування.

На час розгляду справи судом не видається можливим установленим порядком безспірно з`ясувати умови, на яких були на відповідний час надані банком кошти відповідачці і які не були включені до Анкети-заяви та Довідки про умови кредитування, зокрема, щодо порядку сплати за кредитом, відсоткової ставки за кредитом понад 30,0% річних (за винятком ставки 45,0% річних, яка не застосовувалася фактично), комісій, які впливають на сукупну вартість кредиту, конкретної відповідальності за порушення грошових зобов`язань, тоді як ці елементи належать до істотних умов кредитного договору. Наданими позивачем документами не встановлюються факти і обставини щодо дійсних умов надання коштів поза тими, що були зафіксовані в Анкеті-заяві та Довідці про умови кредитування, такі факти і обставини повинні бути встановлені лише письмовим доказом – власне текстом договору з індивідуальними умовами кредитування, що тільки й може бути належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом щодо умов договору.

З огляду на надані позивачем матеріали, відсутність погоджених сторонами індивідуальних умов кредитування поза визначеними Анкетою-заявою та Довідкою про умови кредитування, доводи позову щодо таких інших умов надання коштів не можуть бути враховані. Здійснення сторонами певних цивільних прав і обов`язків, що виникли внаслідок їхніх дій, не спростовує факту недотримання належної форми договору, сама по собі сплата певних платежів відповідачкою не може свідчити про належне досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, про обізнаність з усіма умовами договору, якщо не були дотримані вимоги закону щодо відповідного оформлення правовідносин.

Окрім іншого, при вирішенні вимог щодо стягнення відсотків, комісії, неустойки слід враховувати, що в спорі має значення строк виконання відповідного зобов`язання. Верховний Суд у постановах від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц і в інших постановах сформулював правові позиції, за змістом яких, зокрема:
стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору, в тому числі, з урахуванням зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання, законом не передбачено; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України;
в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Один лиш розрахунок заборгованості за відсутності інших необхідних доказів не є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом щодо заборгованості за елементами, які не охоплюються узгодженою сторонами Анкетою-заявою та Довідкою про умови кредитування. Понад те, і наданий позивачем розрахунок заборгованості безвідносно до вищенаведеного стосовно строку кредитування та нарахування відсотків не ґрунтується ані на законі, ані на договорі.

Позивач визначив і пред`явив до стягнення відсотки, нараховані з 01.09.2014 за ставкою 34,8% річних, а з 01.04.2014 – за ставкою 43,2% річних за відсутності будь-яких доказів дотримання встановленого порядку щодо внесення змін до договору, узгодження з позичальником як зі споживачем фінансових послуг такого збільшення відсоткової ставки за кредитом, яке є істотним. Поза тим, за період з 25.11.2015 по 28.09.2020 відсотки нараховувалися після закінчення строку дії договору, у розрахунку не відображено факт зміни строку виконання зобов`язання, розрахунок виконано загальним порядком, із щомісячним коригуванням сальдо поточної та простроченої заборгованості за сумою кредиту, з іншими нарахуваннями виходячи із загального строку дії договору. Насамкінець, у періоди прострочення понад 210 днів, які мали місце і після згаданого вище (у 2016-2020 рр.) попри те, що відсотки нараховувалися безпідставно як такі, поряд із ними всупереч умовам договору нараховувалася й пеня.

Нарахування відсотків у такий спосіб безпідставне, позаяк умовами кредитного договору це не передбачено, після закінчення строку договору правових підстав для нарахування, сплати, стягнення відсотків за передбаченою договором, в тому числі, за підвищеною ставкою, немає. Заборгованість за відсотками слугує базою для нарахування пені, тому відсутність цієї бази внаслідок безпідставності нарахування заборгованості за відсотками за період після закінчення строку дії договору вже сама по собі виключає обґрунтованість нарахування відповідної пені.

Отже, заборгованість за відсотками, яка утворилася з 01.09.2014, а також неустойка, що була нарахована на таку заборгованість, пред`явлені до стягнення неправомірно. Підстави для нарахування відсотків за відповідними підвищеними ставками були відсутні, а пеня повинна була нараховуватися на всю заборгованість за правилами, передбаченими п. 2.1.1.12.6.1., проте, в такий спосіб пеня не нараховувалася. Комісія (в разі її пред`явлення до стягнення) також як і відсотки могла нараховуватися лише в межах строку дії договору. Позивач не надав розрахунку заборгованості в межах строку дії кредитного договору виходячи з узгодженої сторонами відсоткової ставки, який би, крім іншого, враховував у динаміці факти часткової сплати заборгованості, зарахування відповідних коштів на погашення конкретних елементів заборгованості (суми кредиту, відсотків, пені), розрахунок відповідної заборгованості на конкретні дати за елементами виходячи з таких зарахувань сплачених позичальником коштів, а наявний розрахунок після 29.08.2014 з урахуванням динаміки відповідних нарахувань і платежів спотворює рух коштів і дійсну заборгованість.

Колегія суддів зауважує й правову невизначеність позивача щодо розрахунків за кредитним договором, за якої одна й та ж сума 304594,66 грн кваліфікується по-різному: у розрахунку заборгованості станом на 31.10.2020 – як залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість, у розрахунку заборгованості станом на 29.04.2021 – як сума коштів, внесена клієнтом на погашення заборгованості, і як погашення заборгованості за пенею, у банківській виписці – як «відміна штрафів за минулі періоди згідно рішення банку пополнение карточного счета».

Тобто, елементи пред`явленої до стягнення заборгованості були розраховані на невірній базі та без урахування факту зміни строку виконання зобов`язання.

Про стягнення поза межами строку дії договору сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України питання не ставилося, з цих підстав і щодо такого предмету позов не пред`являвся.

Положення наявних у справі Умов і Правил не підтверджують права позивача діяти в такий спосіб. Зрештою, надані позивачем суду Умови і Правила не відповідають тим, положеннями яких обґрунтовувалися пред`явлені до відповідача вимоги. До прикладу, у позовній заяві банк посилається на пункт 2.1.1.2.12. Умов і Правил в редакції, що почала діяти з 01.03.2019 і передбачає, що в разі порушення зобов`язань із повернення кредиту, сплати процентів, неустойки, інших зобов`язань, починаючи зі 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта він зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість за кредитом та процентами від суми неповерненого у строк кредиту, які згідно зі ст. 625 ч. 2 ЦК України встановлюються у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна Gold». Однак, у справі немає редакції Умов і Правил від 01.03.2019, а в наявній редакції пункт 2.1.1.2.12. має зовсім інший зміст, який стосується випуску банком нової платіжної картки у зв`язку із закінченням строку дії попередньої картки.

Беручи до уваги, що:
станом на 29.08.2014, яке було останнім днем нарахування узгоджених сторонами під час укладення кредитного договору відсотків, борг існував і його складовими були заборгованість: за кредитом (3507,82 грн), яка не змінилася до 29.04.2021, за відсотками в сумі 571,74 грн, а також за пенею в сумі 100,00 грн, що не спростовувалося відповідачкою по суті;
після цієї дати відповідачка сплатила на користь банку 4349,84 грн;
строк виконання зобов`язання змінився, оскільки всю заборгованість за кредитним договором відповідачці належало сплатити 25.11.2015;
правових підстав для нарахування відсотків поза угодженою сторонами ставкою у 30,0% річних, а також з урахуванням встановленого договором порядку нарахування відсотків і пені та з урахуванням зміни строку виконання зобов`язання для нарахування відсотків після закінчення строку дії кредитного договору правових підстав не було;
в частині відмови в стягненні пені рішення суду позивачем не оскаржене,
сплачені позичальником після 29.08.2014 кошти в сумі 4349,84 грн підлягають зарахуванню на погашення боргу перед кредитором: 571,74 грн – на погашення боргу за відсотками і 3507,82 грн – на погашення боргу за сумою кредиту.

Твердження апелянта про необхідність стягнення з відповідачки відсотків, розрахованих на рівні облікової ставки Національного банку України, безпідставне. Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, на підставі поданих, зокрема, ним доказів, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України). Апеляційний суд не вправі виходити за межі підстав і вимог позову, відповідно до яких він розглядався судом першої інстанції, в тому числі, не вправі розглядати додаткові, інші вимоги, заявлені з додаткових, нових підстав.

Позивач не пред`являв вимогу про стягнення відсотків, розрахованих на рівні облікової ставки НБУ, не подавав відповідних доказів і розрахунків, не визначав розмір таких відсотків, натомість виходив і виходить із необхідності стягнення відсотків, визначених кредитним договором, як це випливає й із прохальної частини апеляційної скарги, яким наведені вище мотиви скарги не відповідають.

Надані позивачем суду Умови і Правила є об`ємними, у певних частинах суперечливими та є складними для сприйняття і розуміння звичайним споживачем фінансових (кредитних) послуг. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 висловила правову позицію щодо укладення кредитного договору зі споживачем фінансових послуг за правилами договору приєднання та стягнення на вимогу кредитора боргу за таким договором, згідно з якою покладання на слабшу сторону – споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору за обставин, коли пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору, не відповідає основним засадам цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, принципу справедливості, добросовісності та розумності.

З огляду на обставини справи, характер спірних правовідносин та суть висновку, сформульованого в указаній постанові Великої Палати Верховного Суду, такий підлягає врахуванню в спорі.

Поза тим, за обставинами справи між сторонами виникли кредитні правовідносини, оскільки договір 20.04.2011 був укладений, проте, в подальшому права відповідачки як споживача фінансових послуг не були дотримані, доказів належного узгодження сторонами умов договору поза тими, щодо яких була досягнута згода в день укладення договору, позивач суду не надав.

Тож право кредитора на пред`явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог.

У справі, що розглядається, таких підстав для стягнення боргу немає, розрахунок пред`явлених до стягнення сум, на перевірці якого наполягав апелянт, не можна визнати обґрунтованим, здійсненим відповідно до чітко визначених і погоджених сторонами умов кредитування та підтвердженим доказами. Проте, вирішуючи позов суд першої інстанції не повною мірою врахував дійсні обставини і умови, з урахуванням яких були визначені кредитором відповідні суми. Факти укладення кредитного договору, узгодження сторонами базових умов кредитування та заборгованість за сумою кредиту (3507,82 грн) і визначену станом на 29.08.2014 заборгованість за відсотками в сумі 571,74 грн слід визнати встановленими і доведеними. Водночас під час апеляційного розгляду справи встановлена неправомірність розрахунку кредитором похідних від суми кредиту нарахувань після вказаної дати та після зміни строку виконання зобов`язання як такі.

Позивач не виконав свого обов`язку доказування підстав і умов для стягнення всіх елементів боргу за кредитним договором, не подав відповідні докази суду першої інстанції, як це вимагається ст. 83 ч.ч. 2, 8, ст. 177 ч. 5 та іншими нормами ЦПК України, а також не навів підстав щодо неможливості подання таких доказів, тож перешкод у доказуванні не мав. По суті у справі немає доказів щодо обставин, які мають істотне значення в спорі. Позивач, розпорядившись процесуальними правами та здійснюючи обов`язок доказування вільно, на власний розсуд, просив суд першої інстанції розглянути справу без виклику його представника, на підставі наданих ним доказів, які вважав достатніми для задоволення позову (а.с. 4, 53, 55). Доводи позову, а також доводи апеляції ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Виходячи з викладеного вище, доводи позивача про належне узгодження умов кредитування поза тими, що були визначені Анкетою-заявою та Довідкою про умови кредитування, з дотриманням вимог закону, та, відповідно, про наявність підстав для застосування правил щодо стягнення боргу за кредитним договором із такими умовами не можуть бути враховані судом. Такі доводи не можуть розглядатися поза сукупністю інших обставин справи і не створюють підстав для визнання факту належного досягнення згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору поза складеними 20.04.2011 документами, тоді як саме з урахуванням таких належно не узгоджених умов була визначена, розрахована та пред`явлена до стягнення заборгованість.

Суд першої інстанції не мав підстав для задоволення вимог, у яких відмовив, і саме в цьому сенсі правильно в зазначеній частині врахував правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 хоча й за інших фактичних обставин (коли про узгодження сторонами індивідуальних умов кредитування взагалі не йшлося, підписана позичальником Пам`ятка клієнта (Довідка про умови кредитування) була відсутня), проте, в ситуації, коли мала місце фактична правова невизначеність щодо умов кредитування. Разом із цим суд не встановив із належною повнотою фактичних обставин справи та повною мірою не врахував дійсних фактичних і правових підстав, із яких належало відмовити в позові. Враховуючи рух коштів після зміни відсоткової ставки за договором і після зміни строку виконання зобов`язання сплачені відповідачкою кошти повністю покривають заборгованість за сумою кредиту та за належно узгодженими відсотками, тому в стягненні цих сум належало відмовити саме з цих підстав.

Доводи апеляції не дають підстав для задоволення відповідних вимог банку. Поряд із цим, не може бути погіршене правове становище позивача, який подав апеляцію на судове рішення, за відсутності апеляції протилежної сторони. Відповідачка ОСОБА_1 рішення суду в частині стягнення з неї на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» 3507,82 грн заборгованості не оскаржувала.

Відтак, з урахуванням положень ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України і на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 цього Кодексу апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині правового обґрунтування щодо підстав для відмови в позові відповідно до встановленого під час апеляційного розгляду справи, залишивши резолютивну частину рішення суду щодо стягнення суми коштів без змін.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 4, ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, заочне рішення Виноградівського районного суду від 6 липня 2021 року змінити щодо обґрунтування мотивувальної частини рішення.
Резолютивну частину рішення суду щодо стягнення суми коштів залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, який є днем складення повного судового рішення, але протягом тридцяти днів може бути оскаржена до Верховного Суду.

Судді