П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/427/21	

Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Миколаїв, 22 квітня 2021 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадженняапеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом Військової частини НОМЕР_1 , про:
-визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року;
- зобов`язання нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року в сумі 86054,90 грн. із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44;
- визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 21.05.2020 року включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 4258,75 грн. відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078;
- зобов`язання нарахувати і виплатити щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 4258,75 грн. за період з 01.03.2018 року по 21.05.2020 року включно в сумі 113612,46 грн. відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, щов порушення вимог Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078) за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 року відповідачем не нараховувалась, тому відповідач повинен виплатити індексацію грошового забезпечення з урахуванням базового місяця січень 2008, оскільки саме у січні 2008 року відбулося підвищення посадового окладу позивача. Щодо виплати індексації за період з 01.03.2018 по 21.05.2020 року, позивач вказав, що відповідач повинен був керуватися абз. 4 п. 5 Порядку № 1078, яким встановлено, що якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 року по 21.05.2020 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 21.05.2020 року.
В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині задоволених позовних вимог, Військовою частиною НОМЕР_1 подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції під час ухвалення удового рішення, апелянт просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції припустився порушень процесуального законодавства та відкрив провадження у даній справі за позовною заявою ОСОБА_1 безпідставно, оскільки були наявні недоліки позову, які вимагали залишити позовну заяву без руху. Також, апелянт наголошує на тому, що позовна заява була підписана не позивачем, а іншою особою. Окрім того, зауважує, що право військовослужбовців, які проходили службу у 2016-2018рр. на отримання індексації грошового забезпечення поновлюється за судовим рішенням. Однак, позивач не вказував у позовній заяві, що Військова частина НОМЕР_1 виплатила індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.20108р. по 21.05.2020р. в тому, суд першої інстанції не врахував даний факт при прийнятті рішення у справі. Апелянт також просить прийняти до уваги надані ним розрахунки індексації грошового забезпечення.
05.08.2021р. за віхд.№16955/21 від позивача у справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити скаргу без задоволення, а судове рішення без змін мотивуючи тим, що відповідачем в порушення вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року №1078 йому не була нарахована та виплачена у повному обсязі індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. в Збройних Силах України. Бездіяльність відповідача щодо непроведення індексації грошового забезпечення є протиправною та не відповідає вимогам законодавства України, оскільки проведення індексації у зв`язку з зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. При цьому, на переконання позивача, базовим місяцем для нарахування індексації є січень 2008 року. Окрім того, зауважує що йому належна щомісячна фіксована індексація грошового забезпечення починаючи з 01 березня 2018 року.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач у період з 06.08.2007 по 21.05.2020 рік проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
21.05.2020 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №105 ОСОБА_1 звільненого наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 06.05.2020 № 126 з військової служби у запас, відповідно до пп. а п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку із закінченням строку контракту) з 21.05.2020 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
24.05.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив, зокрема, надати довідку про виплату або невиплату індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 01.12.2015 по 21.05.2020 року.
Відповідач відповіді на заяву позивача не надав.
Вважаючи, що відповідачем порушено допущено порушення прав позивача на отримання індексації його грошового забезпечення, позивачем звернувся до суду з даним позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Відповідач доказів виплати індексації позивачу за період з 01.12.2015р. по 21.05.2020р. не надав, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з 01.12.2015р. по 21.05.2020р. 
При цьому, врахувавши те, що у даній спірній ситуації, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення, саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення, та така у даній правовій ситуації не була нарахована та виплачена, суд першої інстанції вважав передчасною вимогу ОСОБА_1 про визначення базового місяця для нарахування та виплати індексації.
З огляду на відсутність відомостей про нараховану та виплачену відповідачем суму індексації грошового забезпечення позивача за березень 2018 року, суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для задоволення вимог про нарахування та виплату фіксованої щомісячної індексації в сумі 4258,75 грн. починаючи з 01.03.2018р. по 21.05.2020р.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно із п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Як встановлено ч.ч.1-3 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Отже, Порядок проходження служби позивача, його звільнення, а також грошове забезпечення регулюється спеціальним законодавством.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених  Конституцією України  гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення»  (далі - Закон №1282-XII).
Статтею 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст. 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
За приписами ч. 1 ст. 5 Закону №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (ч. 2 ст. 5 Закону №1282-XII).
В силу вимог ч.6 ст. 5 Закону №1282-XII, проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Як встановлено статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», індексація доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі  статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
В свою чергу, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначено Порядком проведення індексації грошових доходів населення затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078  (далі - Порядок № 1078).
У відповідності до п.1-1 Порядку №1078,підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року № 491-IV Про внесення змін до Закону України Про індексацію грошових доходів населення.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Згідно з п. 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до п.п. 5, 6 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Таким чином, місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.
Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується з 01.12.2015).
Проаналізувавши наведені вище положення чинного законодавства та дослідивши матеріали справи у межах вимог та доводів позову та апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Як вірно звернув увагу суд першої інстанції у своєму рішенні, у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Частиною 4 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
В силу приписів ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має  право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком.
Індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Відповідач доказів виплати індексації позивачу за період з 01.12.2015 по 21.05.2020 суду не надав.
За таких обставин, колегія суддів приходить висновку, що позивач має право на виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 21.05.2020 року, а відтак позовні вимоги в цій частині правильно задоволені судом першої інстанції.
Разом з цим, судом першої інстанції доцільно було звернуто увагу відповідача у справі на те, що у разі відсутності законодавчо визначених підстав для нарахування індексації за певний період, нарахування такої у сумі 0,00 грн. не буде свідчити про протиправну бездіяльність.
Колегія суддів оцінює критично наданий до суду апеляційної інстанції документ – Довідка-розрахунок коштів (індексації грошового забезпечення), які були б виплачені за період 2016-2018рр. за умови наявності відповідного фінансування Міністерством оборони України (головного розпорядника коштів), оскільки вона не свідчить про фактичне нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період.
До того ж, із самої довідки вбачається, що у цьому розрахунку наведено інформацію щодо сум коштів, які могли б бути виплачені за наявності відповідного фінансування, а не вже фактично виплачені.
До того ж, правильність вказаних розрахунків наразі також апеляційним судом не перевіряється, оскільки дані, наведені у цьому розрахунку не свідчать про те, що саме такі суми будуть виплачені на користь ОСОБА_1 .
Апеляційний суд також звертає увагу на те, що обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач не посилається на відсутність обставин, передбачених  статтею 4 Закону №1282-ХІІ для проведення індексації, а фактично зазначає лише про те, що на таку мету відповідне фінансування відсутнє.
З цього приводу слід зауважити, що відповідно до статті 1 Протоколу №1 доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених  законом  і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення.
До того ж, відсутність механізму виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців за минулий період не може бути підставою для позбавлення позивача права на оплату праці, однією з основних державних гарантій якого є індексація грошового забезпечення, а не проведення та не виплата цієї гарантії є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.
Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18.
З огляду на невиплату позивачу індексації, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати індексації позивачу за спірний період.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
З огляду на те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним, апеляційний суд вважає з урахуванням встановлених спірних обставин даної справи, що у суду першої інстанції були наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення 01.12.2015 року по 21.05.2020 року.
При цьому, суд попередньої інстанції також вірно зазначив, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
В свою чергу, зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Суд першої інстанції цілком ґрунтовно зазначив, що спірним питанням у даних правовідносинах є саме ненарахування та невиплата індексації позивачу за спірний період.
Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Наведене дає підстави погодитись з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону № 1282-XII, покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця «січень 2008 року» відсутні.
Тому позов в частині визначення базового місяця січень 2008 року при нарахуванні індексації задоволенню не підлягає, про що вірного висновку дійшов суд першої інстанції.
Апеляційний суд також погоджується і з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог ОСОБА_1 про нарахування і виплату щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення в сумі 4258,75 грн. за період з 01.03.2018 по 21.05.2020 в розмірі 113612,46 грн., позаяк  у відповідності до абзацу 4 пункту 5 постанови КМУ № 1078, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
При математичному обчисленні індексації у березні 2018 року необхідно, щоб була відома сума грошового доходу за березень 2018. До доходу позивача за березень 2018 включається і індексація грошового забезпечення. 
Оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо суми індексації за березень, яку позивачу нарахував та виплатив відповідач, тому неможливо стверджувати, що розмір підвищення грошового доходу у березні 2018 року не перевищить суму індексації, що склалась у березні 2018 року.
Лише після нарахування та виплати відповідачем індексації буде відомо щодо перевищення чи не перевищення розміру підвищення грошового доходу у березні 2018 року за суму індексації за березень 2018 року.
Також, з приводу питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом, на думку судової колегії суддів, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано врахував висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, за яким - кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2.), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3.).
Таким чином, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду від 16.01.2018 по справі № 243/5366/16-ц.
Колегія суддів відхиляє з огляду на необґрунтованість доводи апелянта про те, що судом першої інстанції були допущені порушення процесуального законодавства та прийнято до розгляду дану позовну заяву ОСОБА_1 без письмового підтвердження щодо неподання такого самого позову до цього ж відповідача і з цих самих підстав.
З даного приводу, суд апеляційної інстанції вбачає ґрунтовним посилання суду першої інстанції на приписи ч. 4 ст. 240 КАС України, якою передбачено, що  особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.
Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача у справі з приводу наявності підстав для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.
При цьому, на переконання судової колегії, судом першої інстанції було вірно не прийнято до уваги доводи військової частини НОМЕР_1 про те, що позов підписаний не позивачем, оскільки до повноважень суду не відноситься встановлення справжньості підпису, а рішення про призначення почеркознавчої експертизи судом не приймалося.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував факту нарахування відповідачем Авраменку індексації грошового забезпечення за березень 2018 року, адже жодних доказів вчинення відповідачем відповідних дій до суду надано не було.
До того ж, колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, що заперечуючи проти задоволення позову, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву вказував лише зокрема по суті спірного питання – на відсутність фінансування на цю мету, що додаткового свідчить про те, що відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення позивача за спірний період.
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року у справі №400/427/21- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Димерлій О.О.