ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       01 листопада 2021 року        м. Чернівці        Справа № 715/1733/20
                Провадження №22-ц/822/897/21

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
секретар: Тодоряк Г.Д.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
при розгляді справи за апеляційними скаргами  ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Григорчака Ю.П., повний текст судового рішення складено 15 липня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, у якому просила: 
-визнати недійсним договір оренди землі від 26 жовтня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; 
-скасувати рішення державного реєстратора Глибоцької селищної ради 
Глибоцького району Чернівецької області Чорної Н.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме права оренди за спірним договором, індексний номер 43828399 від 02.11.2018 року (запис про інше речове право №28714449 від 29.10.2018 року); 
-визнати житловий будинок, розташований по 
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та здійснити його поділ, визнати за позивачкою ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 ; 
-визнати протиправним та скасувати рішення від 29.01.2019 року державного реєстратора Берегеч І.А. КП «Бюро реєстрації нерухомості та бізнесу» Чернівецької області про державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме права приватної власності ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1755077173210, номер запису про право власності 30092650 від 29.01.2019 року, здійснений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45309575 від 31.01.2019 року;
-визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності, видане 
державним реєстратором Берегеч І.А. КП «Бюро реєстрації нерухомості та бізнесу» Чернівецької області Єресько Ж.М. на житловий будинок по АДРЕСА_1 ; 
-визнати транспортні засоби: автомобіль марки «CITROEN JUMPY», 
д.н.з. НОМЕР_1 , причіп марки Сантей 750-141, д.н.з. НОМЕР_2 , автомобіль марки «CITROEN JUMPY», д.н.з. НОМЕР_3 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; 
-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину вартості 
зазначених транспортних засобів, яка буде визначена після проведення автотоварознавчих експертиз;
-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 всі понесені по 
справі витрати по сплаті судового збору та витрати по оплаті проведення судових експертиз.
В обґрунтування позову зазначала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 2012 року по 18 липня 2019 року. 
Станом на 25.05.2015 року за нею було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7321055100:01:005:0287, загальною площею 0,1500 га, з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на території Глибоцької селищної ради по АДРЕСА_1 . 
В жовтні 2015 року вона разом з відповідачем ОСОБА_2 маючи домовленість між собою про будівництво житлового будинку та господарських споруд подали до Управління архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області повідомлення про початок виконання робіт з будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 . 
Одночасно з початком будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 29 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до АТ «Чернівціобленерго» про приєднання електроустановки певної потужності до житлового будинку, уклавши Договір про приєднання до електричних мереж №245/03-15 від 2015 року, оформила технічні умови стандартного приєднання до мереж електроустановок від 30.07.2017 року, подала заяву щодо укладання Договору про користування електричною енергією №22013728 від 25 серпня 2015 року. 
Будівництво спірного житлового будинку в основному здійснювалося за кошти подружжя, при цьому, вона перебувала на заробітках за кордоном, де була офіційно працевлаштована. Раз на рік вона приїжджала під час відпустки додому в смт. Глибока, гроші ж на будівництво передавала своєму чоловікові як по приїзду в Україну, так і безпосередньо в Італії, оскільки ОСОБА_2 займався міжнародними пасажирськими перевезеннями громадян України і доволі часто бував в Італії.
Станом на червень 2018 року будівництво спірного будинку перебувало на завершальній стадії та в кінці місяця збираючись їхати в Італію після своєї відпустки ОСОБА_2 запропонував їй надати йому довіреність для можливості здачі вже готового об`єкта будівництва - житлового будинку та господарських споруд, розташованого на належній їй земельній ділянці, в експлуатацію, виготовлення технічної документації, реєстрації права власності, отримання правовстановлюючого документа та інших пов`язаних з цим дій. 
27.06.2018 року вона оформила на свого чоловіка ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність на здійснення вищезазначених дій, серед яких було і зазначено право представника на укладання договору оренди. Довіреність була видана нею за ініціативою її чоловіка. Метою видачі довіреності слугувала виключно необхідність здійснення дій щодо введення побудованого житлового будинку в експлуатацію, замовлення та отримання технічної документації на будинок та належне оформлення правовстановлюючих документів на нього.
Довіреність була видана, коли будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 було завершено та за наявності у ОСОБА_1 будівельного паспорту, який вона отримала у 09.07.2015р. за її заявою від 07 липня 2015 року.
По приїзду у вересні 2019 року в чергову відпустку в смт. Глибока вона випадково дізналась, що без її відома та згоди 26 жовтня 2018 року її чоловіком на підставі зазначеної довіреності було укладено договір оренди землі, згідно якого орендодавець передав строком на 10 років, а орендар ОСОБА_3 , яка є матір`ю відповідача, прийняла в строкове платне користування земельну ділянку, яка перебуває у власності позивача.
Крім того, вона дізналася, що ОСОБА_3 вже не тільки являлася орендарем земельної ділянки, а є власницею розташованого на ній житлового будинку площею 206,4 кв.м., який вона, начебто, побудувала. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 при укладанні договору оренди землі діяв всупереч її волі та діяв у власних інтересах, оскільки є сином орендаря. 
Крім того, під час шлюбу ним було придбано п`ять транспортних засобів, три з яких, а саме: автомобіль марки CITROEN JUMPY, д.н.з. НОМЕР_1 , причіп марки Сантей 750-141, д.н.з. НОМЕР_2 , автомобіль марки CITROEN JUMPY, д.н.з. НОМЕР_3 , що були в наявності на час припинення шлюбних відносин.
01 вересня 2019 року вона звернулася до Глибоцького відділення поліції Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області (матеріали кримінального провадження 12019260080000419 від 01.09.2019р.) із заявою про вчинення ОСОБА_2 злочину, передбаченого ч. 1 ст.358 КК України, та під час проведення перевірки було встановлено, що відповідач оформив спірний житловий будинок всупереч інтересам позивачки на ОСОБА_3 .
На підставі наведеного просила позов задовольнити. 
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір оренди землі, укладений 26 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , предметом якого є земельна ділянка площею 0,1500 га, кадастровий №7321055100:01:005:0287, що розташована на території Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області за адресою: АДРЕСА_2 .
Скасовано рішення державного реєстратора Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області Чорної Н.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме права оренди, індексний номер 43828399 від 02.11.2018 року (запис про інше речове право № 28714449 від 29.10.2018).
Визнано протиправним та скасовано рішення від 29.01.2019 року державного реєстратора Берегеча І.А. КП «Бюро реєстрації нерухомості та бізнесу» Чернівецької області про державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме права приватної власності ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1755077173210, номер запису про право власності 30092650 від 29.01.2019 року, здійснений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45309575 від 31.01.2019 року 15:47:49.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину вартості транспортних засобів «Citroen Jumpy», д.н.з. НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_4 , 2007 року випуску, причепа марки «Сантей 750-141», д.н.з. НОМЕР_2 , шасі НОМЕР_5 , 2013 року випуску та автомобіля марки «Citroen Jumpy», д.н.з. НОМЕР_3 , кузов НОМЕР_6 , 2013 року випуску, в розмірі 219 784,18 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.
З вказаним рішенням суду не погодилися сторони та оскаржили його в апеляційному порядку.
Доводи та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 .
В поданій апеляційній скарзі адвокат Міцней В.Ф. не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору оренди землі недійсним, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди землі та права власності на житловий будинок та вважає, що останнє підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.
В частині задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за її частку у транспортних засобах та відмови у задоволенні її вимог про визнання будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та його поділ рішення суду не оскаржує.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції при визнанні недійсним договору оренди землі виходив з наявності зловмисної домовленості ОСОБА_2 , який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_1 , з іншою особою - його матір`ю при укладенні договору оренди земельної ділянки з метою виведення з-під правового режиму сумісного майна подружжя незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого на цій земельній ділянці. Однак такого висновку суд дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Зазначає, що позивачкою не надано доказів на підтвердження зловмисної домовленості відповідачів, а висновок суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, що є порушенням ст.81 ЦПК України.
Крім того, такої підстави для визнання оспорюваного договору недійсним як вчинення його внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною позивачкою не заявлено.
Що стосується вимог про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок, апелянт вказує, що суд першої інстанції виходив з того, що первинним забудовником є позивачка ОСОБА_1 і договір оренди земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, є недійсним, однак такий висновок на його думку не ґрунтуються на законі.
Посилається на те, що оскільки право власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , оформлено на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 04 грудня 2018 року, яку не оспорено у встановленому законом порядку, тому скасування рішення про державну реєстрацію права власності на цей будинок з підстав, зазначених у рішенні суду, є незаконним.
Просить стягнути понесені судові витрати.
Доводи та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_5 який діє в інтересах ОСОБА_1 .
В поданій апеляційній скарзі адвокат Винту Ю.М. не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та в частині мотивації визнання договору оренди землі недійсним.
Посилається на встановлені судом обставини справи та зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що припинення шлюбних відносин сторонами відбулося у липні 2018 року, а також судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо підстав визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеним ОСОБА_2 всупереч інтересам ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , що надалі призвело до незаконної реєстрації закінченого будівництвом житлового будинку на ОСОБА_3 , в той час, як остання не мала ніякого відношення до будівництва житлового будинку.
Крім того, у позовній заяві позивачка зазначала, що подружні відносини з відповідачем були припинені у вересні 2019 року, коли повернувшись з Італії додому вона дізналася, що власником будинку в АДРЕСА_1 є мати відповідача ОСОБА_3 , а Глибоцьким районним судом без її участі прийнято рішення про розірвання шлюбу та про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою відповідача, у якій вона була зареєстрована.
Роблячи помилковий висновок про припинення шлюбних відносин між сторонами у липні 2018 року суд першої інстанції не звернув ніякої уваги на надані позивачкою суду фотографії, серед яких є фото (т.1 а.с.57), зроблене на мобільний телефон останньої 05 квітня 2019 року під час перебування відповідача ОСОБА_2 у Італії і на якому він відпочиває разом з позивачкою ОСОБА_1 .
Враховуючи наведене просить рішення Глибоцького районного суду від 07 липня 2021 року в частині мотивування підстав для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки змінити, виключивши посилання суду на висновок про припинення спільного проживання сторін у липні 2018 року та змінивши підстави визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, як укладеного відповідачем ОСОБА_2 всупереч інтересам власника земельної ділянки, без її згоди, що, як наслідок, призвело до позбавлення позивачки ОСОБА_1 права власності на житловий будинок.
Також вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивачки про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та про його поділ в натурі судом першої інстанції зроблено неправомірний, незаконний та нічим не підтверджений висновок, яким суд позбавив ОСОБА_1 її законного права на житловий будинок, будівництво якого вона здійснювала на належній їй на праві власності земельній ділянці, отримавши всі необхідні для цього документи.
Судом першої інстанції не враховано висновок судової будівельно-технічної експертизи, а під час призначення такої відповідач та його представник не заявляли клопотання про необхідність постанови перед експертом інших питань, а саме про відсоток завершення будівництва, оскільки у січні 2019 року будинок було прийнято у експлуатацію через завершення його будівництва, а тому висновок суду про те, що не може бути поділений незавершений будівництвом житловий будинок є видуманим і незаконним.
На підставі наведеного просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити нове про задоволення зазначених вимог, а також рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки скасувати в частині мотивації підстав визнання договору оренди недійсним.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення половини вартості транспортних засобів на користь ОСОБА_1 не оскаржує.
ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , просить апеляційну скаргу останнього залишити без задоволення.
ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить її залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній нею частині, без змін. 
Висновки суду першої інстанції.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з наступного.
Відносно вимоги про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним суд вказав, що сукупність зібраних у справі доказів, які були оцінені судом, свідчить про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_2 , який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_1 , з іншою особою – його матір`ю, при укладенні договору оренди земельної ділянки з метою виведення з-під правового режиму спільного сумісного майна подружжя незавершеного будівництвом житлового будинку, який розташований на цій земельній ділянці. 
З огляду на зазначене та беручи до уваги похідний характер вимог щодо скасування державної реєстрації права оренди відповідачки на земельну ділянку, з метою ефективного захисту порушеного права позивачки, суд вважає, що такі позовні вимоги також підлягають задоволенню.
Що стосується позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора від 29.01.2019 року, суд першої інстанції з огляду на те, що первинним забудовником згідно будівельно-технічної документації є ОСОБА_1 , а також беручи до уваги висновки суду щодо недійсності договору оренди земельної ділянки, укладеного відповідачами, суд вважав, що рішення від 29.01.2019 року державного реєстратора Берегеча І.А. КП «Бюро реєстрації нерухомості та бізнесу» Чернівецької області про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме - права приватної власності ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1755077173210, номер запису про право власності 30092650 від 29.01.2019 року, здійснений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45309575 від 31.01.2019 року 15:47:49, слід скасувати.
Відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання спірного будинку об`єктом права спільної сумісної власності та поділу його між колишнім подружжям суд виходив з того, що під час розгляду справи достовірно встановлено, що шлюбні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинені, починаючи з липня 2018 року. З цього часу позивачка перестала брати участь в будівництві спірного житлового будинку, яке проводиться по теперішній час. При цьому обсяг робіт, який виконувався після липня 2018 року, як вбачається з показів свідків, є значним та не обмежується лише оздоблювальними роботами. Так, зокрема, це стосується зведення господарської споруди – літньої кухні, огорожі, облаштування електропостачання, водопостачання, водовідведення, зовнішнього утеплення будинку тощо. При цьому, позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог не надано доказів щодо ступеню готовності спірного житлового будинку на момент фактичного припинення шлюбних відносин – липень 2018 року. Зазначене унеможливлює задоволення позовних вимог щодо визнання наявного на даний час спірного житлового будинку в його теперішньому стані об`єктом права спільної сумісної власності та поділу його між колишнім подружжям в рівних частках.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.
Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, тобто права власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею.
Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, ЗУ «Про оренду землі». Правовою підставою набуття права орендного землекористування є укладення договору оренди земельної ділянки. За договором оренди земельної ділянки кожна із сторін наділяється певними правами і водночас на неї покладаються певні обов`язки.
З положення норми ст.1003 ЦК України вбачається, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Договір оренди земельної ділянки укладається в письмовій формі (ст.14 ЗУ «Про оренду землі»).
Частиною 4 ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
В силу з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно чч.1, 6-7 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Стаття 59 СК України вказує, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей.
При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним.
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому, конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з ч.1, ч.2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Статтею 63 СК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Судом першої інстанції встановлено, а також підтверджуються матеріалами справи, що 28.09.2012 року між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 (т.1 а.с.15).
За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2015 року ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 7321055100:01:005:0287, що розташована по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.16).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №38038622 від 25.05.2015 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий № 7321055100:01:005:0287, що розташована по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.23).
Згідно повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 29.10.2015 року №1024-120/6-2392 ОСОБА_1 повідомила Управління архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області про початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.17-18).
Відповідно до заяви на видачу будівельного паспорта ОСОБА_1 звернулася із проханням видати їй будівельний паспорт забудови земельної ділянки площею 0,15 га, право власності на яку посвідчене витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.22).
09 липня 2015 року ОСОБА_1 видано будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку й господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.19-21).
ОСОБА_1 була замовником ескізу намірів забудови індивідуального житлового будинку й господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.27-43).
Листом АТ «Чернівціобленерго» №9/4128 від 11.11.2019 року підтверджується, що ОСОБА_1 звернулася із заявою до АТ «Чернівціобленерго» про приєднання електроустановки певної потужності до житлового будинку, уклавши Договір про приєднання до електричних мереж №245/03-15 від 2015 року (т.1 а.с.58).
З відповіді на адвокатський запит вбачається, що в повідомленні про початок виконання будівельних робіт №ЧВ 062153062796 на об`єкт «Будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд; АДРЕСА_1 » замовником значиться ОСОБА_1 . Повідомлення зареєстровано посадовими особами Управління 02.11.2015 року, а також вказане повідомлення зареєстровано Відділом державного архітектурно – будівельного контролю Глибоцької селищної ради Глибоцької селищної об`єднаної територіальної громади 23.11.2018 року (т1 а.с.59-60).
Відповіддю №01-10/1569 від 01.10.2019 року, наданою на адвокатський запит, підтверджується, що рішенням виконавчого комітету Глибоцької селищної ради №1/9 від 17 січня 2019 року спірній земельній ділянці було присвоєно адресу АДРЕСА_1 на підставі заяви ОСОБА_2 від 09.01.2019 року (т.1 а.с.62, 105-106).
З листа-відповіді №29-24-0.23-4148/2-19 від 02.10.2019 року, наданої ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області на адвокатський запит, вбачається, що виправлення технічної помилки у відомостях Державного земельного кадастру здійснено за заявою ОСОБА_2 . Державним кадастровим реєстратором в частині виправлення поштової адреси відповідно до рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 17.01.2019 року за №19. Крім цього, повідомлено, що ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 на вчинення від її імені та в її інтересах юридично значимих дій довіреністю за №9181, яка посвідчена 27.06.2018 року приватним нотаріусом (т.1 а.с.63).
Згідно копії нотаріально посвідченої довіреності від 27.06.2018 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 вчиняти ряд юридично значимих дій, в тому числі й укладати від її імені договір оренди земельної ділянки (т.1 а.с.86).
Відповідно до договору оренди землі від 26.10.2018 року ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_1 , уклав із ОСОБА_3 договір оренди земельної ділянки 0,15 га за кадастровим номером 7321055100:01:005:0287 (т.1 а.с.88-90).
Із акту приймання-передачі об`єкта оренди вбачається, що ОСОБА_2 , який діяв згідно довіреності від імені ОСОБА_1 , передав в оренду земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 (т.1 а.с.187).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №184410581 орендатором земельної ділянки площею 0,15 га за кадастровим номером 7321055100:01:005:0287 є ОСОБА_3 , підставою є договір оренди землі від 26.10.2018 року (т.1 а.с.71-73).
В подальшому, 15.04.2018 року ОСОБА_3 видано будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд (т.1 а.с.93).
26.11.2018 року на замовлення ОСОБА_3 виготовлено технічний паспорт на спірний житловий будинок (т.1 а.с.95-98). 
29.11.2018 року ОСОБА_3 подано до відділу державного архітектурно-будівельного контролю Глибоцької селищної ради декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме спірного житлового будинку (т.1 а.с.102-103). 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №184408790 та витягу з рішення Глибоцької селищної ради №1/9 від 17.01.2019 року, адресу земельної ділянки площею 0,15 га за кадастровим номером 7321055100:01:005:0287 змінено на підставі заяви ОСОБА_2 з АДРЕСА_2 (т.1 а.с.68-70, 105-106).
Заочним рішенням Глибоцького районного суду від 18.07.2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.107-108), а заочним рішенням Глибоцького районного суду від 19.08.2019 року визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком (квартирою) по АДРЕСА_3 (т.1 а.с.109-110).
Відповідно до витягу з ЄРДР №12019260080000419 ОСОБА_1 звернулася до Глибоцького ВП із заявою про вчинення злочину ОСОБА_2 , зазначаючи те, що останній шляхом підроблення документів оформив право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.111).
Відповідно до припису про зупинення підготовчих та будівельних робіт від 09.11.2018 року, виданого відділом державного архітектурно-будівельного контролю Глибоцького району Чернівецької області, будівництво житлового будинку по АДРЕСА_4 терміново припинено, оскільки за результатами перевірки було встановлено, що будівельні роботи вищевказаного будинку розпочато без документу, який надає право на їх виконання, а постановою №4/18/08.14-27 по справі про адміністративне правопорушення від 14.11.2018 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.96 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 4250 грн (т.1 а.с.178-179).
Згідно висновку експерта №18 судової будівельно – технічної експертизи по цивільній справі №715/1733/20, провадження №2/715/512/20, встановлена ринкова вартість домоволодіння у сумі 1 644 520 грн, що знаходиться в АДРЕСА_4 станом на день дослідження, а також визначено два варіанти розподілу вищевказаного домоволодіння (т.2 а.с.23-58).
Ч.2 та ч.3 ст.238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
На наведену норму також посилався позивач як на підставу подання позову, проте вже під час розгляду справи суд до спірних правовідносин застосував норму ст.232 ЦК України та дійшов висновку про задоволення вказаної вимоги через наявність зловмисної домовленості між ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_3 .
Так, у постанові КЦС ВС від 3 квітня 2019 року у справі №686/18993/17-ц зроблено висновок про те, що суд, з`ясувавши, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує потрібні норми права.
В тексті позовної заяви стороною позивача зазначено про те, що відповідач ОСОБА_2 діяв в інтересах своєї матері ОСОБА_3 .
Відповідно до ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Повноваження представника фізичної особи може здійснюватися за довіреністю, якою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Згідно із частинами 1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Для задоволення позовних вимог за ст.232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.
У п.22 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.
Верховний Суд в постанові від 22 квітня 2019 року по справі №623/2518/17 вказав, що критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Як вбачається з матеріалів справи позивач надала відповідачу довіреність на вчинення дій, що пов`язані з оформленням права власності на належне їй нерухоме майно з подальшою реєстрацією у встановленому законодавством порядку та вчинення інших пов`язаних з наведеними дій (т.1 а.с.86), а ОСОБА_2 на підставі довіреності уклав договір оренди земельної ділянки зі своєю матір`ю ОСОБА_3 та передав їй у строкове платне користування земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови (належну на праві власності ОСОБА_1 ) та обумовили в п.3 договору, що на земельній ділянці відсутній об`єкт нерухомого майна, проте там вже знаходилася забудова спірного житлового будинку (чим також порушили вимоги ЗУ «Про оренду землі»), що, в свою чергу, свідчить про намагання відповідачів усунути від власності позивача на належну їй частку в спільному майні подружжя, що суперечило волі довірителя.
Крім того, про злочинну домовленість між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 свідчить і звернення останнього до суду з позовом про розірвання шлюбу в період перебування його дружини за кордоном та ухвалення з цього приводу заочного рішення суду про задоволення позову. 
Не дивлячись на те, що довіреність містить уповноваження на укладення договору оренди землі, проте в сукупності доводів сторін та матеріалів справи наведена дія свідчить про зловмисність (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя) в діях ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 , що в подальшому призвело до переоформлення житлового будинку, який був спільним майном подружжя на третю особу – ОСОБА_3 (матір відповідача), а тому доводи апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_2 законність рішення суду в оскаржуваній частині щодо визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації не спростовують. 
Доводи апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1  відносно зробленого висновку судом першої інстанції щодо дати припинення шлюбних відносин між сторонами є обґрунтованими виходячи з наступного. 
Так, посилання суду першої інстанції як на встановлення обставини щодо непроживання сторін однією сім`єю саме з липня 2018 року є невірним, оскільки заочним рішенням від 18 липня 2019 року про розірвання шлюбу не встановлено таких обставин, також наведеного не доведено належними і допустимими доказами з боку відповідача.
Крім того, в матеріалах справи наявні фотографії від квітня 2019 року, на яких зображені ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та які зроблені в Республіці Італія, що не спростовує їх зустрічей як подружжя та припинення шлюбних відносин між сторонами до 18 липня 2019 року. Не встановлено таких обставин й заочним рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 серпня 2019 року, яким визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком (квартирою) по АДРЕСА_3 , оскільки це не свідчить про припинення ознак притаманних подружжю, так як рішення прийнято в заочному порядку й не відображає волі відповідача з вказаного приводу.
Таким чином, припиненням шлюбних відносин слід вважати дату ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу.
Як наслідок, вимога про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, є обґрунтованою згідно наступного.
Як зазначалося вище, діє презумпція спільності набуття у власність подружжям майна, якщо інше у належний спосіб не спростовано одним із них.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Докази подані відповідачем, а саме повідомлення про початок будівельних робіт, декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, припису про зупинення підготовчих та будівельних робіт, постанови по справі про адміністративне правопорушення відділу ДАБК не може свідчити про здійснення будівництва спірного житлового будинку особисто ОСОБА_3 , оскільки строки від виявлення порушення щодо початку будівельних робіт та здачі спірного об`єкту в експлуатацію у період з 09.11.2018 року по 04.12.2018 року виключають таку можливість за один неповний місяць.
       Крім того, як зазначено вище, сторони припинили свої стосунки з 18 липня 2019 року, а будинок здано в експлуатацію в листопаді 2018 року, тобто до часу припинення шлюбних стосунків, що свідчить про завершення об`єкта будівництва сторонами як подружжям.
Такі висновки узгоджуються й з показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які вказували на те, що основна частина будівельних робіт була проведена до 2018 року, а роботи з утеплення, оздоблювальні, сантехнічні та опалювальні були проведені в період 2018-2019 років.
       Відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів, що ним було внесено в будівництво житлового будинку більшу частку ніж позивачем, а тому з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя доводи апеляційної скарги адвоката Міцнея В.Ф. є безпідставними. 
За наведеного, суд апеляційної інстанції з урахуванням найменшого фінансового навантаження та відсутності заперечень сторін у справі щодо варіантіві поділу приходить до висновку, що вказаний будинок слід поділити між сторонами за І варіантом розподілу згідно висновку №18 судової будівельно-технічної експертизи у цій справі (т.2 а.с.23-58). 
       Отже, виділити І співвласнику ОСОБА_1 Ѕ частки та надати наступні приміщення підвалу, І поверху та мансарди: 
-підвал: II коридор - 10,2 кв.м., вартістю 52 013 грн; III котельня - 8,1 кв.м., вартістю 41 304 грн; IV        комора - 1,8 кв.м., вартістю 9 179 грн; V підвал приміщення - 15,8 кв.м., вартістю 80 568 грн; VI комора - 3,5 кв.м., вартістю 17 848 грн; VII душова -        2,7 кв.м., вартістю 13 768 грн, а всього 42,1 кв.м., вартістю 214 680 грн;
-І поверх: 1-1 частина коридору - 4,6 кв.м., вартістю 31 504 грн;
-Мансардний поверх: 1-8 коридор - 7,2 кв.м., вартістю 46 291 грн; 1-9 кімната 13,0 кв.м., вартістю 83 581 грн; 1-10 кімната - 10,8 кв.м., вартістю 69 437 грн; 1-11 душова - 5,5 кв.м., вартістю 35 362 грн; 1-12 кімната - 10,8 кв.м., вартістю 69 437 грн; 1-13 коридор - 3,5 кв.м., вартістю 22 503 грн, а всього по 50,8 кв.м., вартістю 326 611 грн, а загалом 97,50 кв.м., вартістю 572 795 грн.
Крім цього, ОСОБА_1 надати наступні будівлі та споруди: Літ.«Г» сарай, вартістю 27 957 грн; Літ.«Д» літня кухня, вартістю 77 292 грн; Літ. «Е» Ѕ навісу, вартістю 8 222 грн; Літ. «№1» криниця в спільному користуванні, вартістю 4 934 грн; Літ. «№2,4» огорожа в спільному користуванні, вартістю 20 557 грн; Літ.«І» замощення в спільному користуванні, вартістю 28 779 грн, а всього вартістю 167 741 грн.
Реальна частка ОСОБА_1 Ѕ частки складає 740 536 грн, що на 81 724 грн менше за ідеальну частку.
ІІ співвласнику ОСОБА_2 Ѕ частки надати наступні приміщення підвалу та І поверху:
-Підвал: гараж - 35,6 кв.м., вартістю 181 534 грн; 
-І поверх: 1-1 частина коридору - 8,6 кв.м., вартістю 58 898 грн; 1-2 кімната - 24,1 кв.м., вартістю 198 907 грн; 1-3 кухня - 11,3, вартістю 77 390 грн; 1-4 ванна - 6,1 кв.м., вартістю 41 777 грн; 1-5 комора - 3,1 кв.м., вартістю 21 231 грн; 1-6 комора - 2,0 кв.м., вартістю 13 697 грн; 1-7        кімната - 18,1 кв.м., вартістю 149 387 грн; всього по І поверху 73,3 кв.м., вартістю 561 287 грн та разом 108,9 кв.м., вартістю 742 821 грн.
Крім цього, ОСОБА_2 надати наступні будівлі та споруди: Літ.«Б» сарай, вартістю 50 980 грн; Літ.«В» сарай, вартістю 47 691 грн; Літ.«Е» Ѕ навісу, вартістю 8 222 грн; Літ.«№1» криниця в спільному користуванні, вартістю 4 934 грн; Літ.«№2,4» огорожа в спільному користуванні, вартістю 20 557 грн; Літ «№І» замощення в спільному користуванні, вартістю 28 779 грн, а всього вартістю 161 163 грн.
Вартість Ѕ частки ОСОБА_2 складає 903 984 грн, що на 81 724 грн більше за ідеальну частку.
Для вказаного поділу по наведеному варіанті згідно експертизи І співвласнику необхідно: на 1-му поверсі встановити перегородку в коридорі, відокремивши площу 4,6 кв.м.; демонтувати двері в приміщення 1-4; між приміщеннями 1-4 і 1-6 пробити проріз і встановити двері.
Однак, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що для реального поділу спірного будинку вказані ремонтні роботи слід виконати в рівних для обох співвласників витратах, тому й їх виконання/проведення слід покласти на обох співвласників у рівних частках.
Таким чином, суд першої інстанції невірно встановив час припинення шлюбних відносин, що стало наслідком безпідставної відмови у визнанні спірного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділі. 
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_5 , який діє в інтересах  ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2021 року в частині обґрунтування підстав визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 26 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 змінити з мотивів, викладених в тексті цієї постанови.
Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділ задовольнити.
Визнати житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та здійснити його поділ по першому варіанту розподілу згідно висновку №18 судової будівельно-технічної експертизи.
Виділити ОСОБА_1 (як І співвласнику) Ѕ частки в наступних приміщеннях підвалу, І поверху та мансарди загальною вартістю 740 536 грн, а саме:
в підвалі: II коридор - 10,2 кв.м., вартістю 52 013 грн; III котельня - 8,1 кв.м., вартістю 41 304 грн; IV        комора - 1,8 кв.м., вартістю 9 179 грн; V підвал приміщення - 15,8 кв.м., вартістю 80 568 грн; VI комора - 3,5 кв.м., вартістю 17 848 грн; VII душова -        2,7 кв.м., вартістю 13 768 грн, а всього 42,1 кв.м., 
на І поверсі: 1-1 частина коридору - 4,6 кв.м., 
в мансардному поверсі: 1-8 коридор - 7,2 кв.м., вартістю 46 291 грн; 1-9 кімната 13,0 кв.м., вартістю 83 581 грн; 1-10 кімната - 10,8 кв.м., вартістю 69 437 грн; 1-11 душова - 5,5 кв.м., вартістю 35 362 грн; 1-12 кімната - 10,8 кв.м., вартістю 69 437 грн; 1-13 коридор - 3,5 кв.м., вартістю 22 503 грн, а всього 50,8 кв.м.
ОСОБА_1 виділити наступні будівлі та споруди: Літ.«Г» сарай, вартістю 27 957 грн, Літ.«Д» літня кухня, вартістю 77 292 грн; Літ. «Е» Ѕ навісу, вартістю 8 222 грн.
Виділити ОСОБА_2 (як ІІ співвласнику) Ѕ частки наступними приміщеннями підвалу та І поверху загальними площею 108,9 кв.м та вартістю 903 984 грн, а саме:
в підвалі гараж - 35,6 кв.м., вартістю 181 534 грн;
на І поверсі: 1-1 частина коридору - 8,6 кв.м., вартістю 58 898 грн; 1-2 кімната - 24,1 кв.м., вартістю 198 907 грн; 1-3 кухня - 11,3, вартістю 77 390 грн; 1-4 ванна - 6,1 кв.м., вартістю 41 777 грн; 1-5 комора - 3,1 кв.м., вартістю 21 231 грн; 1-6 комора - 2,0 кв.м., вартістю 13 697 грн; 1-7        кімната - 18,1 кв.м., вартістю        149 387 грн; всього по І поверху 73,3 кв.м. 
ОСОБА_2 виділити наступні будівлі та споруди: Літ.«Б» сарай, вартістю 50 980 грн; Літ.«В» сарай, вартістю 47 691 грн; Літ.«Е» Ѕ навісу, вартістю 8 222 грн;
Залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:
Літ.«№1» криниця, вартістю 4 934 грн, Літ.«№2,4» огорожа, вартістю 20 557 грн; Літ «№І» замощення, вартістю 28 779 грн, вартість яких увійшла до загальної вартості часток. 
Витрати на проведення робіт на 1-му поверсі по: встановленню перегородки в коридорі, відокремивши площу 4,6 кв.м.; демонтуванню дверей в приміщенні 1-4; пробиття прорізу і встановлення дверей між приміщеннями 1-4 і 1-6 покласти на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 81 724 грн компенсації різниці між ідеальними частками.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий – підпис /І.Н. Лисак/
Судді – підписи /І.М. Литвинюк, І.Б. Перепелюк/