КИЇВСЬКИЙАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції  Пономаренко Н.В.
Єдиний унікальний номер справи № 761/8377/2020
Апеляційне провадження №22-ц/824/7445 /2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
     
09 листопада 2021року                                                                        м. Київ                                
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                          - Верланова С.М., Савченка С.І.,
           секретар                       - Сакалош Б.В. 
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною  скаргою  ОСОБА_1  нарішення  Шевченківського районного суду  м. Києва від  11 лютого 2021 року у справі за  позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про стягнення боргу.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
В с т а н о в и в :
 
 У   березні  2020 року позивачка звернулася до суду із  зазначеним позовом.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 листопада 2005 року   між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 , було укладено договір позики, який сторони оформили розпискою. За договором позики відповідач отримала від позивача у борг грошові кошти в сумі 2000 доларів США. Позивач зазначає,що ОСОБА_1 передано вказані грошові кошти в цей же день, факт отримання коштів засвідчується підписом відповідача в розписці. В позові вказано, що за домовленістю відповідач зобов`язалась повернути вказані грошові кошти за першою вимогою позивача.
Окрім цього, 16 листопада 2010 року між сторонами було укладено договір позики, який також оформили розпискою, згідно з якою відповідач отримала від позивача в борг 10 000 доларів США та 7000 Євро, та зобов`язалась повернути ці суми за першою вимогою позивачки.
В позові вказано, що 04 травня 2011 року між сторонами було укладено договір позики, згідно з якого відповідачка отримала від позивачки в борг 6000 Євро та зобов`язалась повернути цю суму за першою вимогою ОСОБА_2 .
Позивачка зазначає, що 07 лютого 2020 року направила ОСОБА_1 вимогу про повернення вищевказаних сум, однак 28 лютого 2020 року відповідачка надіслала відповідь на вимогу,  в якій просить надати копії укладених договорів на підтвердження наявності між ними фінансово-кредитних відносин та отримання нею від позивача в борг грошових коштів.
Відповідачка ,на день подачі  позову  в суд, не повернула  позивачці суму позики в розмірі 12 000  доларів США ,  13 000 Євро , які підлягають стягненню з  неї.
У зв`язку з зазначеним та посилаючись на положення ст.ст. 207, 526, 629, 1047, 1049, ЦК, позивачка просить суд позов задовольнити у повному обсязі стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000 доларів США, 13 000 Євро , судовий збір, та витрати на  правову допомогу .
У відзиві  ОСОБА_1   зазначила , що вона  заперечує проти  позову в повному обсязі. Посилається на те , що  їй невідомо про написання розписки від 17 листопада 2005 року, в борг гроші в будь-якій сумі, ОСОБА_1 не отримувала. Щодо, розписки,  від 16листопада 2010 року , то у відзиві зазначено, що відповідачка отримала від ОСОБА_2 10 000 доларів США та 7000 Євро, як і зазначено в розписці. Вказані  кошти були отриманні для поповнення обігових коштів ТОВ «Хевес» (директор ОСОБА_3.) для передачі директору . У відзиві вказано, що позивачка неодноразово позичала гроші ОСОБА_3 під відсотки, за відсутності останнього, відповідачка отримувала кошти та передала їх саме директору ОСОБА_3 . Відповідач, зазначає, що 16 листопада 2010 року на підтвердження отримання коштів у ОСОБА_1 від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 складено розписку, оригінал якої знаходиться у позивачки, про що позивачку було повідомлено по телефону, по електронній пошті (вислана розписка).
Щодо розписки  від 04 травня 2011 року, у відзиві зазначено, що обставини її написання аналогічні, які було при написанні розписки від 16 листопада 2010 року. Відповідачка зазначає, що про внесення коштів на рахунки ТОВ «Хевес», після надання нею розписок свідчать бухгалтерські документи того часу. У зв`язку із чим, відповідачка вважає, що до спірних правовідносин положення ЦК про боргові зобов`язання не застосовуються, за таких обставин існування між сторонами правовідносин за договором позики нівелюється.
У відповіді представника позивачки на відзив відповідачки зазначено, що  твердження  представника відповідачки про те, що 17 листопада 2005 року відповідачка начебто не брала у борг грошові кошти в сумі 2000 доларів США не відповідають дійсності, оскільки, зазначена, розписка, написана власноруч ОСОБА_1 . Також представник позивачки вказує, що представник відповідачки, у відзиві  підтверджує факт отримання відповідачкою грошових коштів від позивачки, в сумі 10 000 доларів США та 7000 Євро за розпискою від 16 листопада  2010 року , а посилання відповідачки, що відповідні кошти були передані ОСОБА_3 , ніяким чином не припиняє зобов`язання відповідачки повернути кошти позивачці, і з моменту передання позивачкою коштів  саме відповідачка стала  їх власником та подальше розпоряджання коштами - це виключна прерогатива відповідачки.
Відповідачка ,заперечуючи проти задоволення позову, пояснила, що написала розписки 16 листопада 2010 року та 04 травня 2011 року на вимогу позивачки для страхування та була впевнена, що вона їх знищить, а взамін у позивачки буде розписка від директора ТОВ «Хевес» ОСОБА_3 .
Рішенням  Шевченківського районного суду м. Києва  від   11 лютого  2021 року   позов задоволено .
Стягнуто з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 суму боргу за розписками: від 17 листопада 2005 року  - в розмірі 2000,00 доларів США; від 16. листопада 2010 року  - в розмірі 10000,00 доларів США та 7000 Євро; від 04 травня 2011 року  - в розмірі 6000 Євро.
Стягнуто з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2   судовий збір у розмірі 6850,90 грн.
Додатковим рішення від 26 березня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн .
Не погодившись з рішенням суду ,   відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи,  невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення  про  відмову у задоволенні  позову. У скарзі посилалась на ту обставину ,  що суд неповно з`ясував обставини щодо   правовідносин між сторонами .
Додаткове рішення  суду  сторони не оскаржували .
У відзиві на апеляційну скаргу , ОСОБА_2    зазначила , що  рішенням  відповідає встановленим обставинам , а доводи апеляційної скарги безпідставними . Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.  
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
   Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно     повідомлені про день та час розгляду  справи на   05 серпня 2021року, 09 вересня 2021 року , 21 жовтня 2021 року , 09 листопада 2021 року     за адресами, які були зазначені в матеріалах справи.
Сторони приймали участь  у розгляді  справи в суді апеляційної інстанції .
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтовани
     Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
     Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з таких підстав. 
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Як встановлено судом першої інстанції , 17 листопада 2005 року  між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно з умовами якого, відповідачка взяла у позивачки борг в розмірі 2000 доларів США та прийняла на себе зобов`язання повернути вказану суму повному обсязі за вимогою позивача, що підтверджується розпискою, власноруч написаною відповідачем ОСОБА_1 , оригінал якої досліджено судом в судовому засіданні (а.с.5).
Крім, цього встановлено, що 16 листопада  2010 року  між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно з умовами якого, відповідачка взяла у позивачки борг в розмірі 10 000 доларів США та 7000 євро та прийняла на себе зобов`язання повернути вказану суму повному обсязі за вимогою позивачки.  Розписка власноруч написана відповідачкою ОСОБА_1 , оригінал якої досліджено судом в судовому засіданні (а.с.6).
Встановлено, що  04 травня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно з умовами якого  відповідачка взяла у позивачки борг в розмірі 6000 євро та прийняла на себе зобов`язання повернути вказану суму повному обсязі за вимогою позивачки.  Розписка, власноруч написана відповідачкою ОСОБА_1 , оригінал якої досліджено судом в судовому засіданні (а.с.7).
У  постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №679цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».( Посттанова Верховного Суду   від 10 грудня 2018 року справа   № 319\1669\16-ц   ).    
    Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику».
    За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
    Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, під час розгляду справи судом першої інстанції  правильно встановлено , що між сторонами були укладені  договори  позики від  17 листопада 2005 року , 16 листопада  2010 року  та  від 04 травня 2011року на  суму 2000 доларів США, 10 000 доларів США, 7000 євро, 6000 євро.
  будь-яких доказів, які б підтверджували, що відповідач ОСОБА_1 у встановлений строк виконала свої зобов`язання за вказаним договором позики, матеріали справи не містять.
При цьому, заперечуючи проти позову , відповідачка  будь-яких  належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідачка  або не укладала вказані договори, або у встановлений строк виконала свої зобов`язання за вказанимии договорами позики, не надал ні суду першої інстанції , ні до апеляційної скарги.
Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як встановлено  судом  першої інстанції ,  07 лютого 2020 року позивачка ОСОБА_2 направила відповідачці ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів. Позивачка  вимагала  протягом тридцяти днів з дня отримання відповідної вимоги повернути їй ( ОСОБА_2 ) суму боргу в розмірі 2000 доларів США за договором позики від 17 листопада 2005 року; суму боргу в розмірі 10000 доларів США та 7000 євро за договором від 16 листопада 2010 року, суму боргу в розмірі 6000 євро за договором позики від 04 травня 2011 року . (а.с. 8)
При цьому, відповідач ОСОБА_5 , 25 лютого 2020 року  надіслала позивачці ОСОБА_2 відповідь на зазначену вимогу, в якій зазначено, що вимога була отримана та посилаючись на положення ч. 2 ст. 1047 ЦК України, просить надати копії укладених договорів на підтвердження наявності між ними фінансово-кредитних відносин  та отримання від останньої  коштів . (а.с. 10).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа 373/2054/16-ц ) визначено, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року ( справа N 14-134цс18.).
Доводи  відповідачки, що згідно розписок від 16 листопада 2010 року та 04 травня 2011 року,  вона  отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, 7000 євро, та 6000 євро, для поповнення обігових коштів ТОВ «Хевес» (директор ОСОБА_3.) для передачі саме  директору , не спростовують висновків суду  щодо наявності  правовідносин  між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. Посилання при  цьому  на розписку  від 16 листопада 2010 року (а.с. 49) , виготовлену  від імені ОСОБА_3   суперечить  вимогам  щодо належних і допустимих доказів .
Згідно ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Таким чином, враховуючи, що оригінал розписки від 16 листопада 2010 року , копія якої долучена до відзиву не подано, а позивачка ставить під сумнів відповідну копію поданої розписки, суд правильно  не взяв  до уваги відповідний доказ.(а.с.49).
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
   Будь-яких інших письмових доказів на підтвердження обставин щодо розписок, підписання чи  не підписання  відповідачкою,  чи  повернення грошових коштів,  відповідачка ОСОБА_1   суду  не надала . 
Відповідно до абз. другого ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В обгрунтування своїх заперечень відповідачка ОСОБА_1    посилалася  на те, один із договорів вона не укладала,за іншими ,  що грошові кошти  отримувала для передачі іншій особі , разом з тим ,  матеріали справи не містять  жодних  доказів, які б підтверджували заперечення висловлені відповідачкою.
Враховуючи , що відповідачка  не надала  суду першої інстанції   жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів   ,суд дійшов правильного  висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
Як, встановлено судом ,  до цього часу відповідачка ОСОБА_1  отримані у борг від позивачки грошові кошти  не повернула.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Таким чином, оскільки відповідачка, отримавши від ОСОБА_2  у борг за договорами позики  грошові кошти, в обумовлений  у вимозі строк , не повернула , жодних доказів протилежногого не надала, висновок суду першої інстанції про  стягнення боргу  є правильним.
  Доводи апелянта, які є тотожними доводам  відзиву на позовну заяву,  були предметом дослідження  суду першої інстанції , на які суд дав відповідь, і колегія суддів погодилась з такими висновками.  
   Будь-яких інших письмових доказів на підтвердження обставин щодо   виготовлення,  підписання чи  не підписання  відповідачкою  договору позики, обставин щодо  отримання коштів , або   їх повернення  , відповідачка  суду не надала.
  У мотивувальній частині судового рішення , ухваленого за наслідками розгляду справи, що переглядається, з висновками якого погоджується колегія суддів  апеляційної інстанції, наведено розмір  заборгованості ,який підлягає стягненню, а відтак  доводи апеляційної скарги  не знайшли  свого підтвердження , висновків суду першої інстанції не спростовують , а  тому    скарга задоволенню не  підлягає.  
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та  дійшов правильного  висновку про  задоволення позову, підстави для скасування рішення відсутні.
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384  ЦПК України , суд ,-
 
                                                         П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення  Шевченківського районного  суду  м. Києва    від  11 лютого 2021 року  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дня її прийняття
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини   судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 15 листопада 2021 року.
 
Головуючий                                                     
 
Судді