ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/5931/18                                        Головуючий суддя І інстанції Семіряд І. В.
Провадження № 22-ц/818/4259/21                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року                                                        м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Саніна Арсенія Олександровича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Семіряда І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 , яка діє у справі через свого представника - адвоката Саніна А.О., звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування номер 1452 від 02.05.2018, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського державного нотаріального округу Зінченко Р.М., укладений між ОСОБА_3 (дарувальниця ) та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (обдаровані), щодо передачі обдарованим в рівних частках по 1/2 частці кожному квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 12.06.2010, протягом 2014-2015 років здійснювали ремонт в належній ним на праві спільної сумісної власності квартирі АДРЕСА_1 . Кошти на ремонт квартири були взяті відповідачем ОСОБА_2 у позивача в борг у розмірі 60000,00 доларів США під розписку від 02.03.2014. Строк повернення боргу був визначений до 02.03.2018. Станом на липень 2018 року борг не повернений. Позивач неодноразово зверталась до ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу.
Відповідачем ОСОБА_3 02.05.2018 було здійснено передачу квартири АДРЕСА_1 , на ремонт якої позивач давала кошти, у власність її батькам - відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шляхом укладення договору дарування. Позивач вважає, що даний договір дарування є фіктивним, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків, а лише для приховування майна подружжя та подальшого уникнення виконання грошового зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 , квартира була подарована формально, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 можуть лише розпоряджатись подарованим майном, у них відсутні всі елементи права власності відносно подарованої квартири.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Санін А.О. просить рішення скасувати та ухвалити в нове рішення суду про задоволення позовних вимог.
Вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням судом норм матеріального права. Це в свою чергу призвело до того, що суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. У зв`язку із цим, на думку сторони позивача це рішення є незаконним та необґрунтованим.
Апеляційна скарга мотивована тим, що акт від 23.02.2019, складеним мешканцями будинку АДРЕСА_1 , не може вважатись належним доказом того, що співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнили спірну квартиру, 28.04.2018 забрали усі свої особисті речі та з того часу в квартирі не проживають, нею не користуються, ОСОБА_2 доступу в квартиру не має, участі в її утриманні не приймає. Співвідповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартира була прийнята у власність, проведена заміна замків та до теперішнього часу здійснюється експлуатація і утримання жилого приміщення.
Вказав, що у матеріалах справи наявні долучені відповідачами копії платіжних документів на ремонт квартири на 20 арк. Проте, в жодному із цих документів не вказані реквізити платників. До того ж у видатковій накладній Ррз/КН-0064618 від 28.06.2014 вказана фамілія ОСОБА_2 , що свідчить про те, що відповідачі долучили до матеріалів справи квитанції невідомого походження для створення ілюзії проведення ремонтних робіт за їх рахунок, та навіть не звернули увагу на те що один з таких доказів підтверджує придбання деяких будівельних матеріалів ОСОБА_2 . Окрім цих доказів на підтвердження проведення ремонтних робіт у спірній квартирі відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 інших доказів до суду не було надано. Також, доказів, які б стверджували що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не приймали участь у здійсненні ремонту вищевказаної квартири також стороною відповідачів не було надано.
Зазначив, що відповідно до свідоцтва про право власності від 10.09.2014 індексний номер: 26643756 та відомостей із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу: 26643931) ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Дата та час державної реєстрації 04.09.2014. Отже, слід зробити висновок, що судом у оскаржуваному рішенні було помилково встановлено спосіб переходу права власності на квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_4 до ОСОБА_3 .
Вказав, що під час укладення додаткової угоди відбулося відступлення права вимоги (цесія) відповідно до якої ОСОБА_3 прийняла на себе всі зобов`язання «Пайовика» по основному договору пайової участі, а «Пайовик» ОСОБА_4 втратив свої зобов`язання. Отже, право власності на квартиру у ОСОБА_3 під час укладення додаткової угоди не виникло. Така додаткова угода не є договором дарування, як стверджують відповідачі, а є договором цесії. Право власності на спірну квартиру у ОСОБА_3 виникло під час державної реєстрації права власності 04.09.2014, що підтверджується доказами, які знаходяться в матеріалах справи.
Також вважає, що у період виникнення права власності у ОСОБА_3 на спірну квартиру вона перебувала у офіційно зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 (відповідно до рішення суду по справі № 635/2863/18 судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено 12.06.2010, а розірвано 06.05.2019. А тому, керуючись ст. 60 СК України спірну квартиру АДРЕСА_1 можна вважати набутою подружжям за час шлюбу, і яка належить подружжю на праві спільної сумісної власності.
Послався на те, що спірний договір дарування вчинено без наміру створення правових наслідків, а лише для приховування майна подружжя та подальшого уникнення виконання грошового зобов`язання перед кредитором - ОСОБА_1 .
Зауважив, що позивач готовий надати оригінал вищевказаної розписки до суду апеляційної інстанції.
Вказав, що під час укладення додаткової угоди № 3 від 24.02.2014 відбулося відступлення права вимоги (цесія) відповідно до якої ОСОБА_3 прийняла на себе всі зобов`язання «Пайовика» по основному договору пайової участі, а «Пайовик» ОСОБА_4 втратив свої зобов`язання. У додатковій угоді було чітко прописано номер квартири. Дана додаткова угода була укладена до дати складання розписки ОСОБА_2 , на момент складання ОСОБА_2 розписки він знав всі відомі відомості про квартиру, та повідомив про це позивача.
Зазначив, що під час винесення оскаржуваного рішення суд керувався вищевказаними припущеннями відповідачів, адже умисел ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо «позбавлення власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 » не було доведено відповідними доказами. ОСОБА_2 визнанням позову мав на меті налагодити відносини із позивачем, надати останній допомогу у захисті її прав.
Вважає, що оскаржуваним рішенням суду було встановлено що сім`я ОСОБА_2 розлучилась зокрема з причин скрутного матеріального становища до якого призвела ігрова залежність ОСОБА_2 , отже у відповідачів були всі мотиви приховати майно не тільки від кредитора- позивача, а й від інших можливих кредиторів.
Послався на те, що згідно з відомостями із Державного реєстру судових рішень позовів від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 02.03.2014 недійсними не було подано. Тобто ОСОБА_3 визнає правомочність договору позики.

Адвокат Картавих М.І., яка діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.
Зауважила, що доводи скарги не підтверджуються відповідними доказами. 
Вважає, що судом правильно не була прийнята до уваги надана копія боргової розписки від 02.03.2014 щодо отриманих відповідачем ОСОБА_2 від позивача грошових коштів, як допустимий доказ, т.я. представником позивача за наявності процесуальної можливості не надано для дослідження оригінал цієї розписки чи належним чином засвідчена копія. Цивільна справа була ініційована позивачем та тривалий час знаходилась на розгляді в суді. Крім того, представник позивача є адвокатом, особою що обізнана та є спеціалістом у сфері права. Саме обов`язком представника позивача є своєчасне надання до суду належних доказів на підтвердження позовних вимог, як того вимагає ЦПК України та Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Послалась на те, що під час розгляду справи було встановлено та не заперечувалось представником позивача, що до теперішнього часу позивач жодним чином не намагалась повернути нібито позичені ОСОБА_2 кошти, тому безпідставними є доводи про недобросовісну поведінку відповідачів. Крім того, у власності відповідача ОСОБА_2 перебуває нерухоме майно, що знаходиться за адресою реєстрації його постійного місця проживання, на підтвердження чого відповідачами ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 до відзиву на позовну заяву була долучена інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.12.2.018. Таким чином, у разі примусового стягнення коштів, позивач має можливості задовольнити свої вимоги з інших джерел, не порушуючи прав інших осіб, зокрема відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які не мають жодного стосунку до відносин між нею та відповідачем ОСОБА_2 .
Вказала, що факт укладання договору позики виникає сумнів також з огляду на те, що у розписці вказано номер будинку № 22 , в якому розташована спірна квартира, який на той час був об`єктом незавершеного будівництва та мав інший номер 2. Будинок отримав свій номер 22, пізніше, рішенням Харківської міської ради № 331 від 04.06.2014 (копія рішення ХМР додається). На день складення розписки зазначений будинок був незакінченим об`єктом будівництва, що вбачається сертифікатом серія ІУ №165140840050, виданим 25.03.2014.Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, в якому житловий будинок вказується як «Житловий будинок № 2 із вбудованими приміщенням торгово-адміністративного та соціально-побутового призначення з підземною парковкою по АДРЕСА_4 ». Таким чином, на дату, що вказана в розписці, житлового будинку АДРЕСА_1 не існувало.
Вважає, що штучність цього позову опосередковано підтверджує і представник позивача в своїй скарзі, де він вказує про те, що ОСОБА_2 такими діями, як визнання позову, мав на меті налагодити відносини із позивачем, надати останній допомогу у захисті її прав. 

Адвокат Санін А.О., який діє в інтересах позивача, також надав суду додаткові пояснення, в яких виклав повторно доводи апеляційної скарг та додатково зазначив, що докази, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають у квартирі АДРЕСА_1 відсутні, також відсутні докази сплати останніми комунальних послуг, що свідчить про безпідставність висновків суду про наявність у відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усіх ознак дійних власників спірної квартири.
Вважає, що відповідачем ОСОБА_4 не було надано доказів які б підтверджували надання згоди дружини ОСОБА_5 на передачу у дар ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 . Також, доказів, які б стверджували що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не приймали участь у здійсненні ремонту вищевказаної квартири також стороною відповідачів не було надано. А надані відповідачами копії платіжних документів на ремонт квартири не є належними доказами оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування.
Послався на те, що представником було додано до позовної заяви належним чином посвідчені копії договору про надання правової допомоги, ордер та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. До того ж всі копії письмових документів, долучених до матеріалів справи були засвідчені відповідною печаткою адвоката з його підписом, датою та відміткою «згідно з оригіналом», що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Представник апелянта - позивача  ОСОБА_1  - адвокат Санін А.О. не з`явився у судове засідання, посилаючись на те, що він зайнятий у невідкладних слідчих діях, і просив відкласти розгляд справи. Доказів на підтвердження зазначеної причини до суду не було надано. Таку заяву саме в день судового засідання він подав до суду апеляційної інстанції вже втретє, не зважаючи на завчасне повідомлення судом апеляційної інстанції про день та час судового засідання, ніяких заходів по забезпеченню участі представника позивача у судовому засіданні він не вчиняв та на протязі вже більше трьох місяців просить відкласти судовий розгляд скарги сторони позивача, посилаючись на перебування його відпусці, зайнятості у судовому засіданні в суді першої інстанції та на досудовому слідстві. Ніякої з визначеною у ст. 2 ЦПК України метою забезпечення належного розгляду справи комунікації з апеляційним судом для попереднього узгодження можливої дати наступного судового засідання представник позивача не здійснював, неодноразово впродовж тривалого часу намагався відкладати розгляд своєї скарги по суті, що суд апеляційної інстанції розцінює як діяльність, що не відповідає завданню цивільного судочинства, визначеної у ст. 2 ЦПК України: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
З огляду на це колегія суддів таку процесуальну поведінку сторони позивача, як зловживання процесуальним правом, спрямовану на затягування апеляційного перегляду справи поза межі розумного строку. При цьому колегія суддів також зважає на те, що в такій процесуальній ситуації на саме на позивача, а не на суд, покладається обов`язок контролю за якістю надання послуг адвокатом на представництво її інтересів згідно з укладеним ними відповідним договором, а суд діє відповідно до згаданої у ст. 2 ЦПК України мети цивільного судочинства та згідно принципу змагальності, ст. 13 ЦПК. Відповідно до ч. 4 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Тому суд апеляційної інстанції, спираючись на визначену у ст. 44 ЦПК України заборону зловживанням процесуальним правом, відповідно до визначених у нормі ч. 5 ст. 12 ЦПК України повноважень щодо судового керівництва та згідно принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України цього ж Кодексу, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторони позивача, якій було надано рівну з іншою стороною процесуальну можливість доступу до суду для реалізації своїх прав у змагальному процесі.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що відповідно до ст.ст. 131, 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, та вважає, що скарга не підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.06.2010 по 06.05.2019, що підтверджується рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06.05.2019. (т. 1, а. с. 115-117).
Між співвідповідачами ОСОБА_3 ( дарувальниця ) та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (обдаровані), 02.05.2018 був укладений у нотаріальній формі договір дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого дарувальниця передала обдарованим в рівних частках по 1/2 частці кожному, зазначеної квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.06.2018 та копією оскаржуваного договору дарування. При цьому зазначений договір дарування в п. 9 містить посилання на те, що відповідач ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену згоду дарувальниці ОСОБА_3 на вчинення вказаного правочину, щодо належної її на праві приватної власності квартири. (т. 1, а. с. 12; т. 2, а. с. 42-43).
Вказані обставини, зокрема щодо добровільності надання згоди відповідачем ОСОБА_2 на укладення договору дарування спірної квартири, не заперечувались у судовому засіданні сторонами.
Також у судовому засіданні встановлено, що співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнили зазначену квартиру, 28.04.2018 забрали усі свої особисті речі та з того часу в квартирі не проживають, нею не користуються, ОСОБА_2 доступу в квартиру не має, участі в її утриманні не приймає. Співвідповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартира була прийнята у власність, проведена заміна замків та до теперішнього часу здійснюється експлуатація і утримання жилого приміщення, що підтверджується актом від 23.02.2019, складеним мешканцями будинку АДРЕСА_1 та також не заперечувалося у судовому засіданні сторонами по справі. (т. 1, а. с. 141 ).
Щодо набуття відповідачем ОСОБА_3 права власності на спірне житлове приміщення, у судовому засіданні встановлено, що квартира будівельний № 29 первісно була набута ОСОБА_8 на підставі договору пайової участі № 270-29/К3 від 28.06.2005. Згідно з п. 2 договору та специфікації квартири, пай ОСОБА_8 був внесений в повному розмірі у відповідності до вартості квартири. Відповідно до додаткової угоди № 1 від 28.06.2005 до договору пайової участі № 270-29/К3 від 28.06.2005 була проведена заміна сторони Пайщика в договорі пайової участі № 270-29/К3 від 28.06.2005 з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 з переходом всіх прав та обов`язків щодо квартири будівельний № 29 . Відповідно до додаткової угоди № 2 від 25.09.2012 до договору пайової участі № 270-29/К3 від 28.06.2005 була проведена заміна сторони Пайщика в договорі пайової участі № 270-29/К3 від 28.06.2005 з ОСОБА_9 на відповідача ОСОБА_4 з переходом всіх прав та обов`язків щодо квартири будівельний № 29 . Відповідно до додаткової угоди № 3 від 24.02.2014 до договору пайової участі № 270-29/К3 від 28.06.2005 була проведена заміна сторони Пайщика в договорі пайової участі № 270-29/К3 від 28.06.2005 з відповідача ОСОБА_4 на відповідача ОСОБА_3 з переходом всіх прав та обов`язків щодо квартири будівельний № 29 . (т. 1, а. с. 118, 119, 120; т. 2, а. с. 21, 22, 23, 24-31 ).
Зазначені правовстановлюючі документи, а саме відповідний вищезазначений договір, додаткові угоди до договору, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно були досліджені у судовому засіданні.
Крім того, судом встановлено, що будинок, первісно який мав № 2, в якому розташована спірна квартира, був визнаний закінченим об`єктом будівництва та таким, що відповідає проектній документації та готовий до експлуатації 25.03.2014, що підтверджується сертифікатом серія ІУ № 165140840050, виданим Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області. У сертифікаті житловий будинок, де розташована квартира, вказується як «Житловий будинок №2 із вбудованими приміщенням торгово-адміністративного та соціально-побутового призначення з підземною парковкою по АДРЕСА_4 ». Адреса житловому будинку, первісно який мав № 2 була присвоєна рішенням ХМР № 331 від 04.06.2014, а саме, як будинок АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 10.09.2014 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 . (т. 1, а. с. 119, 144-145, 146).
У судовому засіданні, відповідно до приписів ст. 234 ЦПК України, допитані в якості свідків співвідповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , з приводу оскаржуваних правовідносин надали свідчення, що квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем ОСОБА_4 у власність в 2012 як пай в об`єкті незавершеного будівництва, вартість паю була виплачена ОСОБА_4 в повному обсязі за власний кошт. 24.02.2014 відповідач ОСОБА_4 за згодою дружини ОСОБА_5 передав безоплатно у дар своїй дочці відповідачці ОСОБА_3 зазначену квартиру. Ремонт в квартирі було проведено лише за кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Щодо наявності боргових зобов`язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 їм стало відомо лише під час розгляду зазначеної цивільної справи. Причиною розірвання шлюбу між родиною ОСОБА_2 стала ігрова залежність ОСОБА_2 та можливі негативні наслідки для родини, в тому числі і в матеріальному виразі.
Обставини передачі ОСОБА_4 спірної квартири дочці ОСОБА_3 саме в дар, як одноособовому власнику, не заперечується у судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позов не доведений. 
Суд також не прийняв до уваги надану представником позивача боргову розписку від 02.03.2014 щодо отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 відповідних грошових коштів, як допустимий доказ на підтвердження зазначених боргових зобов`язань, так як представником позивача суду не було надано для дослідження оригінал зазначеної розписки чи належним чином посвідчена її копія, а тому суд позбавлений можливості у передбачений ЦПК України спосіб перевірити наявність зазначеного боргового зобов`язання. (т. 1, а. с. 11).
Судом також було зазначено, що згідно з вказаною копією розписки ОСОБА_2 мета отримання коштів в борг: фінансування ремонтних робіт в квартирі АДРЕСА_1 .
Однак, станом на 02.03.2014, на яку посилається відповідач ОСОБА_2 , як на дату складання боргової розписки щодо отримання у ОСОБА_1 відповідних грошових коштів, відповідач ОСОБА_2 не міг знати адресу місця розташування квартири, на ремонт якої він позичав кошти, так як поштова адреса квартири була присвоєна лише 04.06.2014 та зазначена квартира не перебувала у сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Крім того, відповідно до приписів ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд не прийняв до уваги визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , як підставу для задоволення позовних вимог, та розцінює її як спосіб досягнення сумісної з позивачем мети - позбавлення права власності співвідповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на спірне нерухоме майно, яке ними було отримано у передбачений діючим законодавством спосіб.
Суд, з урахуванням неприязних стосунків між колишнім подружжям ОСОБА_2 , щодо наявності яких останні не заперечували, прийшов до висновку, що зазначений позов є штучним та таким, що виник за ініціативою саме відповідача ОСОБА_2 .
За таких обставин суд не застосував приписи ч. 4 ст. 206 ЦПК України щодо правових наслідків визнання позову.
Суд не знайшов у справі ознак фіктивності та інших ознак недійсності договору дарування квартири і зазначив, що позивачем не доведено оману з боку відповідачів щодо намірів учасників правочину, не доведені наміри приховування майна та відсутність у відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 складових елементів права власності як окремих з них, та й у їх сукупності. Також позивачкою не доведено, що нею здійснювались які-небудь дії щодо повернення боргу, крім звернення до суду з цим позовом.
Суд зазначив, що обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб захисту прав по цій справі є неефективними та неналежними. Крім того, може призвести по порушення законних прав та інтересів третіх осіб.
Суд дійшов висновку, що не існує рішення суду щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів на користь позивача ОСОБА_1 що набрало законної сили, останньою обрано невірний спосіб захисту своїх прав та у позовних вимогах слід відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з основним висновком суду першої інстанції про недоведеність підстав заявленого позову. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ст. 13 ЦК України:
1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
2. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
5. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
У справі відсутні належні, допустимі та достатні докази у розумінні ст. 76 ЦПК України щодо фіктивності спірного договору дарування, обдаровані отримали спірну квартиру у дар, посилання щодо фраудаторності договору дарування за відсутності належних доказів як самого боргу за договором позики, наявності кредиторських вимог позивачки на день укладення спірного договору дарування, або що контрагенти спірного договору діяли з метою зашкодити таким кредиторським вимогам, чи іншим чином зловживали своїми цивільними правами при укладенні та виконанні спірного договору дарування всупереч приписам згаданої норми ст. 13 ЦК України. Після отримання спірної квартири у дар подальші дії щодо її утримання не мають правового значення.
Наведені з цього приводу доводи скарги не знайшли свого належного підтвердження. 
Що стосується зауважень суду щодо неефективності захисту права, то вони не мають правового значення з огляду на недоведеність позову. Обов`язок суду забезпечити ефективний захист за змістом ст.ст. 2, 5 ЦПК України стосується лише порушеного права, але цього факту судом в межах заявленого позову не було встановлено.
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        А.В. Котелевець.

                                                                       О.М. Хорошевський.