ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

23 листопада 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2326/19
Головуючий у першій інстанції – Коротка А. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/279/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Харечко Л.К.,
суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А.,
секретар – Позняк О.М.,

учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2019 року у складі судді Короткої А.О., повний текст якого складений 08.11.2019 у м. Прилуки Чернігівської області,

                                     У С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18.01.2019 відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 400 000,00 грн. На підтвердження отримання грошових коштів була складена розписка, згідно з якою відповідач зобов`язувався повернути кошти в повному обсязі у строк до 30.04.2019, а також, зобов`язувався виплатити пеню у розмірі 1 % від неповернутої суми за кожен день прострочення у разі недотримання цього зобов`язання. Починаючи з 01.05.2019 позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, проте, останній досі їх не повернув.
Вважав, що ОСОБА_2 порушив взяте на себе зобов`язання, а тому, відповідно до положень ст. ст. 526, 1049 ЦК України, вказана сума коштів підлягає стягненню з нього в примусовому порядку.
Крім основної суми боргу підлягають стягненню пеня у розмірі 1 % від неповернутої суми за кожен день прострочення відповідно до статті 549 ЦК України, індекс інфляції за весь час прострочення та 3 % річних, що передбачено статтею 625 ЦК України. 

Просив стягнути з відповідача на свою користь основну суму боргу – 400 000,00 грн, 252 000,00 грн пені, 2 800,00 грн інфляційних втрат, 3 % річних за несвоєчасне повернення грошових коштів в сумі 2 071,23 грн. Також просив стягнути судові витрати.
Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 400 000,00 грн боргу, 252 000,00 грн пені, 2 800,00 грн інфляційних втрат, 2 071,23 грн в рахунок 3 % річних за несвоєчасне повернення коштів, 6 568,71 грн судового збору та 8 000,00 грн витрат на правничу допомогу, а всього 671 439,94 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його вимог. 
Доводи скарги зводяться до того, що суд не надав оцінки тому, що договір позики не є достатнім доказом існування між сторонами правовідносин та доказом отримання відповідачем коштів, оскільки, не дотримана його письмова форма. Позивач просив стягнути з відповідача нібито отримані грошові кошти, при цьому, намагався ввести в оману суд, стверджуючи, що такі передавались.
Вказує, що розписка ним не писалась, грошові кошти він не отримував, а сам підпис викликає сумніви, що такий належить відповідачу, тому, просив призначити по справі почеркознавчу експертизу для вирішення питання щодо вчинення підпису та напису «Пац» у друкованій борговій розписці від 18.01.2019.
Не погоджується ОСОБА_2 з визначеним розміром пені, посилаючись на те, що стягнута сума перевищує розумні межі та суперечить вимогам закону.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити рішення суду без змін, звертаючи увагу на те, що на підтвердження укладення між сторонами договору позики суду був наданий оригінал розписки про отримання відповідачем коштів. Зміст розписки надрукований і містить усі істотні умови, розписка підписана особисто ОСОБА_2 , що вказує на дотримання вимог закону щодо письмової форми договору позики.
Зазначає, що відповідач викладає обставини, які не відповідають дійсності, адже, він особисто отримав кошти та особисто ставив підпис у розписці, погодивши таким чином усі умови зобов`язання.    
На його думку, доводи відповідача в частині того, що суд стягнув суму пені, яка перевищує розумні межі, встановлені для її стягнення, є необґрунтованими, оскільки, норма ч. 2 ст. 551 ЦК України не встановлює межі пені, яка є компенсацією від недобросовісних дій позичальника та узгоджується сторонами у договорі.
Вислухавши суддю – доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 628 Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Матеріали справи свідчать, що 18.01.2019 ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти, про що власноручно підписав розписку, із змісту якої вбачається, що сума позики складає 400 000,00 грн. Ці кошти відповідач зобов`язувався повернути у строк до 30.04.2019. У разі невиконання зобов`язання ОСОБА_2 мав сплатити ОСОБА_1 пеню у розмірі 1 % від неповернутої суми за кожний день прострочення (а. с. 8).
Як зазначав ОСОБА_1 , він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, проте, останній своїх зобов`язань за договором позики не виконав досі, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом про стягнення цих коштів в примусовому порядку.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між сторонами дійсно був укладений договір позики, який містить усі істотні умови, вказаний правочин укладений у формі, яка відповідає вимогам закону та підписаний власноручно ОСОБА_2 .
Також те, що оригінал розписки знаходиться на руках у позикодавця доводить той факт, що взяті позичальником (відповідачем) у борг кошти останнім не повернуті. Зазначені висновки узгоджуються з положеннями статті 545 ЦК України.  
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Під час розгляду справи апеляційним судом було задоволено клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи, за результатами проведення якої експерт встановив та надав висновок про те, що рукописний запис «Пац» та підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 18.01.2019 виконані ОСОБА_2 (а. с. 237-243).
Враховуючи зазначене, заперечення та доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що ним розписка не складалась та не підписувалась, а кошти не передавались, спростовується доказами, які містяться в матеріалах справи, які в силу положень ст. ст. 76 – 80 ЦПК України, визнаються належними, допустимими та достатніми.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтею 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).
Беручи до уваги, що право позивача на стягнення пені, інфляційних втрат, 3 % річних у випадку порушення боржником грошового зобов`язання  передбачено нормами матеріального закону, що регулюють спірні правовідносини і що розрахунок відповідачем не спростований, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність та обґрунтованість цих позовних вимог. 
Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Зменшення розміру штрафних санкцій є правом суду, а не обов`язком. Суд зобов`язаний розглянути доводи боржника, яким він обґрунтовує необхідність зменшення розміру штрафних санкцій.
Вирішуючи це питання суд оцінює, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуховують на увагу, ступеня виконання зобов`язання боржником, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Враховуючи, що норма статті 551 ЦК України не встановлює межі пені, вона узгоджується сторонами в договорі, відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру пені, не обгрунтував необхідності та наявності виняткових обставин, які б давали підстави для зменшення розміру штрафних санкцій, його доводи про те, що стягнутий розмір пені у розумінні вказаної норми закону перевищує розумні межі та суперечить чинному законодавству, до уваги колегією суддів не сприймаються та не можуть бути підставою для скасування законного по суті рішення суду. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2019 року скасуванню не підлягає.  
Статтею 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Так, надання позивачу правничої допомоги адвокатом Чередніченком О.М. підтверджується договором про надання правничої допомоги від 06.02.2021, ордером про надання правової допомоги серії ЧН № 110611, актом здачі-прийняття наданих послуг, розрахунковою квитанцією № 250655 про сплату за послуги в сумі 8 000,00 грн (а. с. 268-272).

З врахуванням зазначеного та виходячи з положень статей 137, 141 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що понесені ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу адвоката підлягають стягненню на його користь з відповідача.  
Керуючись ст. ст. 137, 141, 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) 8 000,00 (вісім тисяч) грн витрат, понесених на надання адвокатом правничої допомоги.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуюча                                                судді: