П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/13207/20	

                                                      Головуючий І інстанції Вовченко О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 14.05.2021р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1    до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України та третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
27.11.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ТУ ДСА в Одеській області та третьої особи - ГУ ДКСУ в Одеській області, у якому просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати йому, як судді Миколаївського районного суду Одеської області, суддівської винагороди з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. із застуванням щомісячного обмеження її нарахування згідно із ч.3 ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020р.» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 13.04.2020р. №553-ІХ;
- зобов`язати ТУ ДСА в Одеській області провести нарахування та сплатити йому невиплачену суддівську винагороду у відповідності до ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із базового розміру посадового окладу судді - 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений з 01.01.2020р. та доплати за вислугу років у розмірі 80% від посадового окладу, за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р., із урахуванням виплачених за даний період сум.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що нараховуючи та виплачуючи в період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. суддівську винагороду із застосуванням ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020р.» відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв із порушенням ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності суддів. 
Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Ухвалою суду 1-ї інстанції від 15.03.2021р. залучено до участі у даній справі в якості другого відповідача - ДСА України. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року (ухваленим        в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправними дії відповідача - ТУ ДСА в Одеській області щодо нарахування та виплати судді Миколаївського районного суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. із застуванням щомісячного обмеження її нарахування згідно з ч.3 ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020р.» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 13.04.2020р. №553-ІХ. Зобов`язано відповідача провести нарахування та сплатити невиплачену суддівську винагороду позивачу - судді Миколаївського районного суду Одеської області ОСОБА_1 на підставі ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із базового розміру посадового окладу судді - 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений з 01.01.2020р. та доплати за вислугу років в розмірі 80% від посадового окладу, за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р., з урахуванням виплачених за цей період сум.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ТУ ДСА в Одеській області 14.05.2021р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначило, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2021р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
17.06.2021р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою відповідача, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТУ ДСА в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
21.07.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому представник ДСА України мотивовано наполягав на її задоволенні та просив відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - ОСОБА_1 , згідно з записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 з 01.10.1982р. по 02.09.2020р. обіймав посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області.
Згідно з довідкою ТУ ДСА в Одеській області від 18.12.2020р. за №5-3818/20 про нараховану та виплачену суддівську винагороду за період з 01.04.2020р. по 30.09.2020р. ОСОБА_1 , який працював на посаді судді Миколаївського районного суду Одеської області, суддівська винагорода нараховувалась з урахуванням суми обмеження суддівської винагороди.
Зокрема, з вказаної довідки вбачається, що судді ОСОБА_1 було не доплачено суддівську винагороду: за квітень 2020р. в розмірі - 12624,38 грн.; травень 2020р. в розмірі - 66278 грн.; червень 2020р. в розмірі - 66278 грн.; серпень 2020р. - в розмірі 43080,70 грн.
Відповідно до витягу з розрахунку річного фонду суддівської винагороди ТУ ДСА в Одеській області на 2020р. (станом на 01.12.2020р.), суддівська винагорода позивача складалась з посадового окладу у розмірі 30 прожиткових мінімумів доходів громадян та доплати за вислугу років у розмірі 80% посадового окладу.
Не погоджуючись з таким обмеженням суддівської винагороди у вищезазначений період, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, неправомірності спірних дій відповідачів.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема судоустрій, судочинство та статус суддів.
Частинами 1, 2 ст. 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій ВРП.
Розмір винагороди судді встановлюється Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.60.2016р. №1402-VIII.
Як передбачено ч.ч.1,2 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно з п.1 ч.3 вказаної вище статті 135, базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Частиною 4 ст.135 Закону №1402-VIII встановлено те, що до базового розміру посадового окладу, визначеного ч.3 цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 
1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 
2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 
3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
Окрім того, згідно з ч.ч.5-8 цієї ж статті суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15%, більше 5 років - 20%, більше 10 років - 30%, більше 15 років - 40%, більше 20 років - 50%, більше 25 років - 60%, більше 30 років - 70%, більше 35 років - 80 %посадового окладу.
Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15% і 20% посадового окладу судді відповідного суду.
Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Цілком таємно», - 10% посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Таємно», - 5% посадового окладу судді відповідного суду.
Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків (ч.9 ст.135 Закону №1402-VIII).
Так, Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.2016р. №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого ч.1 ст.55 Конституції України; положення Конституції України щодо незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади, а також обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність та незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.
У Рішенні від 03.06.2013р. №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, адже призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить ч.1 ст.55 Конституції України.
Також, у рішенні від 04.12.2018р. №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у ст.130 Конституції України, є однією із конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.
Дана позиція Конституційного Суду України відповідає приписам Європейської хартії щодо статусу суддів від 10.07.1998р., у пп.6.1 п.6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді, відповідно, призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
Як загально відомо, 12.03.2020р. набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12.03.2020р. на всій території України було встановлено карантин, кінцева дата якого, з урахуванням змін, внесених до вказаної постанови, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
В подальшому, 18.04.2020р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020р.» від 13.04.2020р. №553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020р.» доповнено ст.29, у відповідності до якої встановлено, що у квітні 2020р. та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020р. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у ч.1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у ч.1 цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до ч.2 цієї статті).
Як встановлено судом 1-ї інстанції та не заперечується сторонами, у спірний період позивачу нараховувалася та виплачувалася суддівська винагорода з урахуванням обмежень, встановлених Законом №553-ІХ.
Варто зауважити, що відповідно до ч.ч.1-4 ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання стосовно конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто у даному випадку, в спірних правовідносинах – це приписи ч.2 ст.130 Конституції України.
Крім того, колегія суддів, як і суд першої інстанції, виходить з того, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2020р.» не є Законом про судоустрій, виключно яким, відповідно до ч.2 ст.130 Конституції України, може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до Закону №1402-VIII.
У даному випадку, відповідач, після набрання чинності Законом №553-IX, та доповненням Закону України «Про Державний бюджет України на 2020р.» ст.29 мав діяти виключно в межах приписів ч.2 ст.130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення Закону №1402-VIII.
З цього випливає, що у відповідача були відсутні належні законні підстави для тимчасового обмеження розміру суддівської винагороди позивача.
Поряд із цим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що в подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ч.ч.1,3 ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020р.» від 14.11.2019р. №294-ІХ зі змінами, абз.9 п.2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020р.» від 13.04.2020р. №553-ІХ.
Вирішуючи питання щодо конституційності положень Закону №294-ІХ, Конституційний Суд України виходив із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій, гарантій, передбачених іншими законами України (абз.8 п.4 мотивувальної частини Рішення від 09.07.2007р. №6-рп/2007).
Окрім того, виходячи із того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями п.1 ч.2 ст.92 Конституції України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27.02.2020р. №3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абз.8 пп.2.2 п.2 мотивувальної частини).
Враховуючи викладене, Конституційний Суд України наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав та гарантій, а також законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст.6, ч.2 ст.19, ст.130 Конституції України.
У зазначеному рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 також констатовано, що Конституційний Суд України зазначав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абз.5 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини Рішення від 23.10.2020р. №1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020р. та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (ч.ч.1,3 ст.29 Закону №294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права. Згідно з ч.1 ст.113 Конституції України, ст.1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Отже, оспорюваними приписами ст.29 Закону №294-ІХ заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.
Також, в зазначеному рішенні КСУ вказано, що Конституцією України встановлено те, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (п.14 ч.1 ст.92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (ч.ч.1,2 ст.126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (ч.ч.1,2 ст.130).
Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24.06.1999р. №6-рп/99, від 20.03.2002р. №5-рп/2002, від 01.12.2004р. №19-рп/2004, від 11.10.2005р. №8-рп/2005, від 18.06.2007р. №4-рп/2007, від 22.05.2008р. №10-рп/2008, від 03.06.2013р. №3-рп/2013, від 19.11.2013р. №10-рп/2013, від 08.06.2016р. №4-рп/2016, від 04.12.2018р. №11-р/2018, від 18.02.2020р. №2-р/2020 та від 11.03.2020р. №4-р/2020).
Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абз.7,8 пп.4.1 п.4 мотивувальної частини Рішення від 11.03.2020р. №4-р/2020).
Отже, спірні обмеження суддівської винагороди не відповідають гарантіям незалежності суддів.
Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим виключно за умови оголошення воєнного або надзвичайного стану. Однак, такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.
Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом №1402-VIII, а застосування ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020р.» прямо суперечить ст.130 Конституції України.
Отже, за вказаних обставин, обмеження у спірний період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. суддівської винагороди позивача розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів, на підставі ст.29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ) було неправомірним.
До того ж, слід вказати, що наведена правова позиція повністю узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними у постанові від 03.03.2021р. у справі №340/1916/20.
При цьому, суд апеляційної інстанції, як і окружний суд, критично ставиться до доводів апеляційної скарги про те, що відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, не міг виплачувати позивачу - ОСОБА_1 суддівську винагороду (протягом згаданого періоду) понад виділених йому для цього бюджетних асигнувань, оскільки доказів на підтвердження зменшення відповідного фінансування суду надано не було.
Колегія суддів також відхиляє посилання відповідача на рішення Ради суддів України від 24.04.2020р. №22, оскільки таке рішення не є положенням Закону №1402-VIII, виключно яким регулюється суддівська винагорода.
У той же час, надаючи оцінку доводам апелянта про те, що ТУ ДСА в Одеській області не є належним відповідачем у справі, оскільки не є головним розпорядником коштів і як бюджетній установі, їй не виділялися кошти на виконання рішення суду, колегія суддів виходить із такого.
Так, згідно ч.ч.1,2 ст.148 Закону №1402-VIII, фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Частиною 4 наведеної вище статті визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.
Відповідно до положень ч.ч.1,3 ст.151 Закону №1402-VIII, ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. ДСА України має територіальні управління. 
Аналогічну норму також містить п.3 «Положення про ДСА України» (затв. рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019р. №141/0/15-19).
Статтею 154 Закону №1402-VIII передбачено, що територіальними органами ДСА України є територіальні управління ДСА України.
При цьому, відповідно до п. 5 Положення №141/0/15-19, основними завданнями ДСА України є, зокрема організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, ВККС України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.
Аналіз наведених норм права у сукупності з обставинами даної справ дають підстави для висновку, що саме на відповідача як територіального органу ДСА України, покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового  забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом та забезпечення належних умов діяльності судів, у тому числі щодо виплати суддівської винагороди суддям місцевих судів.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить належних і достатніх підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі ТУ ДСА в Одеській області. 
Поряд із цим, одночасно варто звернути увагу на постанову Верхового Суду від 03.03.2021р. у справі №340/1916/20, де Касаційний адміністративний Суд в аналогічних правовідносинах наголосив на необхідності встановлення судами точного розміру недоплаченої суддівської винагороди.
Так, саме з метою повного встановлення всіх обставин справи, судом апеляційної інстанції досліджено довідку про нараховану та виплачену суддівську винагороду позивача.
Дослідивши надану до суду 1-ї інстанції довідку від 18.12.2020р. №5-3818/20 про нараховану та виплачену суддівську винагороду позивача за період з 01.04.2020р. до 30.09.2020р. колегією суддів встановлено, що за спірний період (з 18.04.2020р. по 28.08.2020р.) відповідачем нарахована позивачу суддівська винагорода у повному обсязі, однак її виплата здійснювалася з урахуванням обмежень, встановлених ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020р.» із урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р. №553-IX. 
Тобто, сума невиплачених за вказаний період коштів склала 188 261,08 грн.
Враховуючи, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, колегія суддів враховуючи ч.2 ст.9 КАС України, вважає, що в даному випадку необхідно, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, вийти за межи заявлених позовних вимог та застосувати такий спосіб захисту прав, як зобов`язання ТУ ДСА в Одеській області провести нарахування та сплатити позивачу недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. у розмірі 188261,08 грн., з обов`язковим утриманням податків та зборів.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, колегією суддів враховано те, що відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, не надав суду доказів на підтвердження зменшення відповідного фінансування.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж  Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У силу вимог п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.
Як передбачено ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або ж зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи та надав їм юридичну оцінку, проте обрав «неефективний» спосіб відновлення порушеного права, що є підставою для часткової зміни резолютивної рішення суду 1-ї інстанції.
Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року - змінити та викласти абзац 3 його резолютивної частини в наступній редакції: 
«Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області провести нарахування та сплатити судді Миколаївського районного суду Одеської області ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. у розмірі 188 261,08 грн., з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року - залишити без змін.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25.10.2021р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          І.П. Косцова  

                                                                                                                   В.О. Скрипченко